11 0 FD J UR. 



159 



till långt sydligare trakter. Sålunda liar han under dessa 

 vandringar flera gånger blifvit skjuten såväl i mellersta som i 

 södra provinserna. 



Han är mycket mindre rädd än den vanliga räfven. af 

 livilken han i list och snabbhet vida öfverträffas. 



Hans födoämnen bestå hufvudsakligen i fjellemlar, ripor, 

 fogelägg, fisk, grodor, ungharar o. s. v. På Spetsbergen lärer 

 han, enligt Malmgren *), följa isbjörnen och förtära hvad som 

 blifver öfrigt efter dennes måltider. 



Liksom skogsräfven, gräfver han sig äfven ett bo af ganska 

 vidsträckt omfång. Här framföder honan 9 veckor efter par- 

 ningen, som försiggår i Mars eller början af April, 4 — 6 eller, 

 enligt Giebels uppgift, ända till 12 eller flera ungar. 



Fjellräfven skäller likt en hund, ehuru svagare och har 

 äfven ett tjutande läte. Prof. Nilsson berättar, att han ofta 

 sitter utanför öppningen af sin kula och skäller eller gläfser, 

 då man på något afstånd går förbi densamma; äfvenså om- 

 talar samme författare att man i Skåne gjort den iakttagelsen 

 att denna räf icke, liksom skogsräfven, tager till flygten, dä 

 man nalkas honom, utan deremot står helt stilla och betraktar 

 jägaren. Under vissa vintrar anställa fjellräfvarna till och med i 

 flock storartade utvandringar och ströftåg. Hos oss egde detta 

 rum åren 1832 och 1841, då de till och med infunno sig i det 

 sydligaste Skåne. 



Spåren likna dem af skogsräfven, men, tillfölje af den 

 täta hårbeklädnaden, äro märkena efter trampknölarna mindre 

 tygliga. 



Skinnet användes till pelsfoder. De blåaktiga betalas 

 isynnerhet ganska högt. De hvita äro deremot af föga 

 värde. 



*) Magister A. J Malmgren, som var en af deltagarne i den sista svenska 

 Spetsbergs-expeditionen 1861, har lemnat många ganska vigtiga bidrag till 

 den arktiska vertebratfaunau. 



