RQFDJUR. 



169 



gånger sett honom gående på bakbenen i upprätt ställning 

 bortbära en dödad häst eller ko, och med ett enda slag af 

 framtassen förmår han att fälla den största oxe till marken. 

 Hofjägm. Falk berättar, att då björnen i sådana marker, der 

 inga sumpiga ställen, eller vindfällen och dylikt finnas, an- 

 träffar någon stark häst, jagar han ifatt honom, griper tag 

 med den ena ramen öfver hans bogar och gallopperar jemte 

 honom, till dess att han träffar ett träd, hvilket han då om- 

 fattar med den andra ramen och förmedelst ett ryck kastar 

 hästen till jorden, hvarefter striden snart är afgjord. Då han 

 fällt ett kreatur gräfver han vanligen ned detsamma i ett 

 kärr eller myra och återkommer först om ett par dagar för 

 att förtära det. 



Oaktadt vi hafva sett att björnen, såväl till anfall, som 

 till försvar, begagnar sina ramar, har man dock icke ett enda 

 exempel på att han an v än dt dessa da han någongång såsom 

 sårad eller såsom försvarare af sina ungar angripit menniskan. 

 Henne vågar han icke gerna gå anfallsvis till mötes i upprätt 

 ställning, såsom mot djuren, och kan således icke mot henne bruka 

 styrkan af sina ramar, utan särar henne alltid genom bett. 



1. Björnjägare påstå i allmänhet, att björnen i det längsta 

 undviker att angripa menniskan och att det vanligen endast är 

 högsta nöden eller sjelfförsvaret, som tvingar honom dertill. »Honor 

 med små ungar», säger Hofjägm. Falk, »ärö merändels farliga, och 

 försvara med raseri sina barn. Men äfven häruti äro undantag; 

 ty honor med små ungar taga någon gång flygten, utan att för- 

 svara dem. Man gör sig i allmänhet ett oriktigt begrepp om 

 björnens grymhet och mod. De flesta förblöda efter erhållna bles- 

 surer, utan minsta tecken till motstånd; några deremot försvara 

 sig med raseri och få ej förr sigte på menniskan, än de genast 

 rusa på henne. Att nalkas en särad, arg eller retad björn, utan 

 att vara försedd med ett godt gevär, utan köld och utan försig- 

 tighet, aflöper aldrig utan fara.» 



Man anser i allmänhet att björnen är ett klumpigt och 

 ovigt djur, men detta är ingalunda förhållandet. Om man jem- 

 för den springande björnen med vargen eller den på bakföt- 

 terna upprätt gående med menniskan, så förefaller han visser- 

 ligen ganska klumpig och ovig, men i verkligheten rör han sig 

 dock med lätthet, Han springer både fort och uthållande, ja 



