ROFDJUR. 



173 



Björnens läte är en blandning af många olika ljud. Van- 

 ligen låter han höra ett svagt mumlande, eller, då han blifver 

 ond, ett starkt brummande. Stundom gnisslar han med tän- 

 derna och utstöter korta, frustande ljud. 



Björnens högsta ålder har man uppgifvit till omkring 30 år. 



Spåren likna dem af en barfota menniska; men äro bre- 

 dare och visa tydliga märken efter 5 grofva klor. 



Köttet är välsmakande och anses t. o. m. mångenstädes 

 såsom en läckerhet. Af ven blodet och innanmät et användas 

 i hushållet. 



1. Rökta björnskinkor, synnerligen af yngre björnar eller af 

 sådana, som blifvit skjutna vintertiden, äro mycket välsmakande. 

 På feta björnar lossas späcket och hela det feta lagret, 2 — 5 tum 

 tjockt, skiljes från kroppen, skares i skifvor, rökes och nyttjas så- 

 som annat fett i hushållet. Hufvudet tillredes såsom svinhufvud, 

 äfvenså fötterna. Ister lemnar äfven björnen i mängd. Det an- 

 vändes på apotheken. 



Skinnet är för många ändamål ganska användbart och be- 

 talas derföre högt. 



1. Till detta slägte hör äfven Isbjörnen (Ursus maritimus 

 Linn.): hvit med svarta klor; halsen långsträckt; öronen kortare 

 än svansen; fotsulorna till en del håriga. — Längd omkring 8 fot; 

 höjd omkring 4 fot. 



Isbjörnen bebor den högsta norden, der han nästan uteslu- 

 tande lefver på den fasta isen eller bland de massor af drifis, som 

 omgifva stränderna. Vid Grönland är han allmän, äfvenså vid 

 Spetsbergen, Nova Zembla samt vid Siberiens och Nordamerikas 

 kuster o. s. v. Man har funnit honom ända vid 82 n. breddgraden. 

 Han tillhör icke Skandinaviens fauna, men har dock någon gång 

 med drifisstycken blifvit förd till Finnmarkens kuster. Sålunda har, 

 enligt Adj. Th. Fries, en isbjörn blifvit skjuten vid Kjöllefjorden 

 derstädes 1851. 



Isbjörnen lifnärer sig hufvudsakligen af skälar och hvalrossar, 

 hvilka han genom list och öfverrumpling bemägtigar sig. Vild- 

 renar blifva äfven icke så sällan hans byte och man har dessutom 

 funnit honom förtära åtskilliga växtämnen. Det talas ofta i rese- 

 beskrifningar om isbjörnens grymhet och om hans fiendtlighet mot 

 menniskan. Mag:r Malmgren, som varit i tillfälle att under sitt 

 vistande vid Spetsbergen närmare studera isbjörnens lefnads vanor, 

 säger dock att han endast högst sällan anfaller menniskan; men 



