180 



E.OFDJUR. 



Under vintern, från November, hvilar han under loppet af 

 flera månader beständigt i boet; dock är icke hans vintersömn 

 så djup som hos många andra hibernerande djur, utan han går 

 äfven under tiden, då väderleken är blid, icke så sällan ut för 

 att dricka eller vederqvicka sig. Då stark köld infaller visar 

 han sig deremot aldrig utom boet. 



Gräflingen är all-ätare och försmår nästan ingenting ätbart 

 ur djur- och växtriket. Bäst tycker han dock om mindre gna- 

 gare, ormar, grodor och åtskilliga insekter samt frukter, bok- 

 och ekollon, bär, växtrötter o. s. v. För de jagtbara, nyttiga 

 djuren är han mindre farlig, ehuru man dock velat påbörda 

 honom skulden till en och annan unghares och skogsfogels död. 

 Men, det oaktadt, är man dock i allmänhet ense om, att han i 

 skog och mark är vida mera nyttig än skadlig och att han så- 

 ledes, åtminstone från forstlig synpunkt, alltid bör betraktas 

 såsom ett nyttigt djur. Lenz påstår att han är en ifrig för- 

 följare af huggormen, som för honom utgör en läcker spis. 

 Afven häruti, liksom i mycket annat, har gräflingen således en 

 viss likhet med igelkotten. 



Parningstiden infaller på senhösten, kort före den tid då 

 gräflingen lägger sig i vinterqvarter. De eljest i hög grad tröga 

 djuren uppsöka då hvarandra, men lefva endast en kort tid 

 tillsammans. Honan föder uti idet omkring medlet af Februari 

 3 — 5 ungar, hvilkas ögon de 9 första dygnen äro tillslutna. 

 Ungarna åtfölja modren under loppet af den derpå följande som- 

 maren; men om hösten, sedan de blifvit fullvuxna, gräfva de åt 

 sig egna lyor. 



Tagna såsom mycket späda, blifva ungarna någongång 

 efter god behandling ganska tama och göra då ofta sina egare 

 mycken förnöjelse; men fångade såsom äldre öfvergifva de svår- 

 ligen sitt vilda lynne. En tysk djurtämjare berättar, att han 

 under ett hälft års tid fruktlöst bemödade sig att göra ett par 

 gamla gräflingar fogliga i fångenskapen. Under hela dagen lågo 

 de orörligt sammanrullade och läto då hvarken med pock eller 

 lock bringa sig ur denna ställning. Först vid Il-tiden på af- 

 tonen började de att oroligt springa omkring, men vid morgon- 

 gryningens inträde intogo de åter sin förra orörliga ställning. 



