ROFDJUR. 



181 



Mycket tama gräflingar omtalas dock af naturforskaren Pie- 

 trowski. De följde honom liksom hundar på hans spatser- 

 turer, igenkände och åtlydde äfven sina namn, då de af 

 honom anropades. 



Fig. 93. 



tfelp 



Gräflingens spår: 1, efter framfötterna; 

 terna; — 3, spårens ställning. 



efter bakföt- 



Till skaplynnet 

 är gräflingen emel- 

 lertid mycket skygg 

 och döljer sig d er- 

 före sorgfälligt vid 

 minsta förmodade 

 fara; men antastad 

 i sitt bo, försvarar 

 han sig dock ofta 

 med största ilska. 



Gräflingens hög- 

 sta ålder uppgifves 

 till 12 år och der- e 

 utöfver. 



Spåren äro nä- ' 

 stan trekantiga, visa 

 tydliga märken efter trampknölarna och isynnerhet efter de 5 

 långa klorna. De stå vanligen i ziczac, eller, då djuret är 

 flygtigt, nästan i trianglar. 



Höstetiden är gräflingen mycket fet och rik på ister, som 

 kan användas till smörjning af läder, till lampolja m. m. Köttet 

 har en obehaglig lukt, men ätes dock i allmänhet. Skinnet an- 

 användes fordom mera än nu till skjutväskor, öfverdrag på 

 koffertar och dylikt, och ryggborsten äro förträffliga till finare 

 borstarbeten. 



1. Den amerikanska gräflingen (Meles labradorius Sab.) är mindre 

 än den europeiska samt har föröfrigt tjockare nos, kortare svans 

 och är på ryggen gråfläckig. Han liknar eljest både till utseende 

 och lefnadssätt vår vanliga gräfling. 



2. Här vilja vi äfven anföra Stinkdjur-slägtet (Mephitis). Hit- 

 hörande arter skilja sig ifrån gräflingarna, med hvilka de eljest i 

 afseende på sin organisation närmast öfverensstämma, genom sin 

 mera långsträckta kropp, sin långa och yfviga svans o. s. v. 



Tandformeln: 



1. 1. 3. 



— 34 tänder, af hvilka 



