ROFDJUR. 



189 



Skogsmården är i hög grad liflig och snabb i sina rörelser 

 samt klättrar i träden, med utomordentlig färdighet. I detta 

 sednare fall öfverträffas han icke engång af ekorren och således 

 ännu mycket mindre af något annat bland de däggdjur, som med 

 honom bebo samma skogar. På trädstammarna, såväl släta 

 som skrofliga, löper han både uppåt och nedåt, uppspringer med 

 beundransvärd säkerhet på grenarna och hoppar med lätthet 

 från ett träd till ett annat närstående. 



Till skaplynnet är skogsmården, liksom många af sina 

 stamförvandter, ytterst rofgirig och blodtörstig. Han behöfver 

 också till sitt uppehälle en rikligare mängd af födoämnen än 

 månget annat djur. Men i de flesta fall åtnöjer han sig likväl 

 icke med att endast tillgripa så mycket, som han för tillfället 

 orkar förtära, utan han mördar äfven, då han kan komma åt, 

 vida mera. Det synes t. o. m. som att han stundom liksom 

 blifver berusad af sina offers blod; ty hans mordlust tilltager 

 ofta i samma mån som ett gynnande tillfälle sätter honom i 

 stånd att i öfvermått få tillfredsställa densamma. Man berättar 

 om honom, att han i fångenskapen icke engång skonar något 

 enda smådjur, som insläppes i hans bur. Han är således grym- 

 mare än sjelfva tigern och faller nästan i formligt raseri, då ett 

 lefvande väsende kommer i hans närhet. 



Då han anfaller ett djur störtar han sig på detsamma med 

 blixtens snabbhet och mattar sina bett efter halspulsådrorna. 

 Misslyckas hans första anfall, så förnyas detsamma till dess 

 han vunnit sin afsigt. Vid dessa angrepp utvecklar skogs- 

 mården en hög grad af liflighet och vighet. Man ser honom 

 ofta dervid så hastigt snurra omkring med det öfverrumpiade 

 djuret, att man knappast kan urskilja honom från detsamma. 

 Först sedan han på detta sätt bringat sitt offer om lifvet upp- 

 hör han med denna operation, som han dock alltid är beredd 

 att omedelbart derefter förnya, i händelse något annat djur 

 kominer i hans åsyn. 



Af mindre djur, som han dödat, söndersliter han genast 

 och förtär hufvudet, men af större afslickar han först det ut- 

 flytande blodet och upprifver derefter halsen och bröstet, för att 

 komma åt de blodfullare delarna. 



