ROFDJUR. 



193 



till långt upp i norden. Flera andra zoologer och många af våra 

 erfarna jägare hålla dock före, att han sannolikt endast finnes i 

 de södra landskapen, och grunda merändels sin öfvertygelse om 

 dess arträttighet endast på den förmenta olikheten i hans vi- 

 stelseort och lefnadssätt. Författaren, som under de sednare 

 åren egnat någon uppmärksamhet åt denna fråga, har visser- 

 ligen ännu icke kommit till någon bestämd öfvertygelse rörande 

 stenmårdens geografiska utbredning; men vågar dock i hög grad 

 betvifla dess förekommande inom Sverige. Att stenmården är 

 en från skogsmården väl skild art, torde deremot de uppgifna 

 olikheterna i storlek, färgteckning och hufvudsakligen i tand- 

 byggnad tillräckligt bekräfta. 



Orsaken till att man så ofta hos oss får höra jägare tala 

 om stenmård, aspmård, skogsmård, furumård o. s. v., är påtag- 

 ligen helt och hållet att tillskrifva en bristande kännedom om dessa 

 djurarter och har ingen annan betydelse än t. ex. de olika benäm - 

 ningarne på loen, björnen, haren och flera andra djur. Ty man kan 

 vara fullt förvissad om, att hvarje jägare, som icke med säkerhet 

 har reda på de zoologiska kännetecken, h varigenom mårdarna skilja 

 sig ifrån hvarandra, bestämdt påstår sig hafva skjutit en stenmård, 

 då han händelsevis påträffat skogsmården i ett stenrös och en 

 skogsmård, då han stött upp honom i skogen. Orsaken till att 

 äfven zoologerna i allmänhet anse, att de båda mårdarna före- 

 komma hos oss, torde hufvudsakligen härleda sig derutaf, att 

 de fästat alltför mycken vigt vid och låtit missleda sig af de 

 tillfälliga olikheter i färgteckningen, som någon gång förefinnas 

 hos skogsmården. Den väsendtliga skilnaden emellan dessa 

 mårdar består dock, såsom härofvan redan blifvit nämndt, i 

 tandbyggnaden. 



På intet svenskt museum finnes för närvarande, så vidt vi 

 kunnat utröna, något svenskt exemplar af den rätta stenmården och 

 författaren har dessutom genom samtal med jägare i olika delar af 

 landet, hvilka trott sig hafva skjutit denna mårcl, alltid kommit till 

 den bestämda öfvertygelsen att de misstagit sig. Men emellertid 

 skulle det för vetenskapen vara utaf stort intresse om våra jägare 

 och zoologer ville egna denna fråga någon mera uppmärksamhet, så 



Zool. 1. Däggdjur. 13 



