ROFDJUR. 



201 



deles äfven att tillhöra vår fauna, om han icke, som man för- 

 modar, redan finnes i de nordöstra kusttrakterna. 



Han vistas mest vid rinnande vatten, der han lefver af 

 fisk, grodor och företrädesvis af kräftor. Han fångar dock äf- 

 ven foglar och mindre däggdjur. 



Parningstiden lärer inträffa i April och honan föder i medlet 

 af Juni 4 — 7 ungar. 



Skinnet är af ringa värde. 



1. På åtskilliga ställen i mellersta och södra Europa före- 

 kommer i tamt tillstånd en annan art af detta slägte, eller möjli- 

 gen hlott en albinos-varitet af den vanliga illern, som fått 

 namn af Skunken (F. Furo Linn.) och begagnas till jagt efter ka- 

 niner. Han är till färgen ofvan ljusgul, på undre sidan något 

 mörkare, med röda ögon. Denna iller är känd sedan de äldsta 

 tider tillbaka. Enligt Strabo's uppgift har han först blifvit förd 

 till Spanien från Afrika i ändamål att inöfvas till kaninjagt och 

 derifrån har han sedermera alltvidare blifvit kringspridd. 1 vildt 

 tillstånd finnes han ingenstädes i Europa. Han är ömtålig för kyla 

 och man tillreder derföre åt honom i en tunna, lår eller dylikt 

 ett liggställe af hö eller halm samt föder honom med semlor och 

 mjölk, med kött, råttor, grodor, ödlor, ormar o. s. v. Liksom de 

 öfriga mårddjuren är han i hög grad rofgirig och mördar nästan 

 alla smådjur, som komma i hans väg. Honan föder 2 gånger år- 

 ligen 5 — 8 ungar, hvilka först efter 10 dygns förlopp få sina ögon 

 öppna. Hannen måste skiljas ifrån ungarna, emedan han eljest 

 vanligen dödar och uppäter dem. Med den vanliga illern parar 

 han sig och ungarna, som derigenom tillkomma, låta lättare tämja 

 sig än illerns ungar och stinka icke så vidrigt som dessa. — L T nder 

 vintermånaderna börjas kaninjagten med skunken. Han föres då i 

 en korg till kaninkoloniens bo samt insläppes derefter i en af det- 

 sammas hufvudgångar. Så snart kaninerna märka honom skynda 

 de förskräckta ut ur boet och blifva fångade i säcknät, som an- 

 bringats framför öppningarna till de öfriga gångarna. 



Ater en annan art har man gifvit namnet Tigev-iller (F. sar- 

 maticus Pall.). Han har en kortare, tätare och mera sträf hår- 

 beklädnad än den vanliga illern; svansen är ungefär af halfva 

 kroppens längd; fallen ofvan brun och gulfläckig, under svartaktig. 

 Han finnes i de sydöstra delarna af Europa och är isynnerhet tal- 

 rik i södra Ryssland. I lefnadssättet öfverensstämmer han i det 

 närmaste med F. Putorius. 



