ROFDJUR. 



207 



tama uttrar att liemta fisk till köken ock W. J. Low har, uti 

 Kongl. Vet. Akadem. Handl. 1752 sid. 139, lemnat en detal- 

 jerad beskrifning på huru utter kan dresseras och inöfvas till fiske. 

 Afvenså läsa vi uti Jägareförb. gamla Tidskr. 2:dra årg. sid. 406 

 följande »försök att tämja en ung utter» af Conservator Blank : 

 »Uttern köptes d. 3 Sept. förlidet år af en arbetare vid Rörstrands 

 porcellainsbruk. Samme person var på ofvannämnde dag ute om 

 morgonen vid Brunsviken i trakten af Järfva för att meta fisk. 

 Under det han stod vid stranden fick han höra på något afstånd 

 derifrån ett besynnerligt skrik; han sprang då genast för att se 

 hvad som var på färde och fann en utterhona, som förföljde en 

 en räf, hvilken hade tagit den ena ungen ifrån henne; den andra 

 (hvilken denna berättelse angår) sprang efter modren, men kunde 

 ej komma så synnerligen fort, utan blef derföre lätt fångad. Mo- 

 dren hade äfven kunnat skjutas om han medhaft en bössa, emedan 

 hon för det mesta höll sig på stenarna uti sjön och lockade sina 

 förlorade ungar. Denne sistnämnde ungen, som blef fångad, tycktes 

 då vara mycket ung; han hade ännu ej fällt de första mjölktän- 

 derna och hade svårt för att söndertugga en liten fisk; hans gång- 

 var ranglande. Först då han blef fångad sökte han att försvara 

 sig, hvarigenom arbetaren erhöll några småhugg i händerna; men 

 efter de första dagarna var han nästan icke ond. Man fick bära 

 honom i händerna; men vid pass 14 dagar derefter (vid denna tid 

 hade han blifvit raskare än förut, och kunde springa bättre) då jag- 

 skulle taga honom fram från ett skåp, hvarunder han hade in- 

 krupit och lagt sig, hände ej bättre än att Figge (så kallar jag 

 honom) bet mig i handen. Jag lät mig ej dermed nöja, utan tog 

 honom fram med våld och gaf honom till straff duktigt med stryk. 

 Efter denna bastonad blef han ytterst vild, han spottade ungefär 

 som en katt, fräste och sprang fram, för att bitas, såsnart man 

 stack handen åt honom; sedermera var det ej möjligt att gifva 

 honom mat ur handen. Yi fortforo att vara ovänner en längre tid 

 och Figge fick för hvarje, gång han sökte bitas, några rapp, men 

 som detta hjelpte så litet, begynte jag, för att få honom tam, att 

 tala vänligt med honom, gaf honom sin mat ur hand på en sticka, 

 så att han ej kunde bitas. I början högg han i stickan, men då 

 han ej fick straff derföre, begynde slutligen hans hämdlystnad gå 

 öfver och han blef, efter 5 veckors förlopp, så tam, att man kunde 

 ge honom födan ur handen. Då man slår honom spottar han och 

 fräser och hans skrik är gällt, samt låter ynkligt; han söker äfven, 

 ytterst uppretad, att försvara sig så länge han förmår. 



I början åt han ej annat än fisk; men nu förtär han äfven 

 kött, till och med om det ligger i vatten att ruttna. Då han först 

 blef fångad var han i längd 16 tum eller kanske litet drygare; nu 



