208 



ROFDJUR. 



har han efter 4 månaders förlopp eller sedan d. 3 September, växt 

 till 11 aln i längd, från nosen till yttersta ändan af svansen. Han 

 är nu så tam, att när man lockar på honom, kommer han vanligt- 

 vis genast. Yill man röra honom, lägger han sig på rygg och låter 

 smeka sig; likväl icke kring hufvudet. Han är mycket lekfull, och 

 fördrifver tiden med ett trädklot, som han rullar på bröstet under 

 det han ligger på rygg och ömsom fattar det med fram- och bak- 

 tassarna; äfvenledes leker han med fiskar, då han är något när 

 mättad. Han plägar äfven ibland rulla klotet framför nosen och 

 springer på det sättet kring golfvet; stundom fattar han det med 

 munnen och kastar det långa stycken. Han kan klättra, isynnerhet 

 på galler, och hoppar ganska högt i förhållande till sina korta ben. 



När man hutar honom blir han ledsen och springer undan, 

 samt tillkännager sin ledsnad med en slags blåsning; då man åter 

 tilltalar honom vänligt kommer han tillbaka och vill leka. När någon 

 främmande inkommer i rummet, lägger han sig på golfvet, antingen 

 med halsen utsträckt eller upphöjd och betraktar den okände noga; 

 slutligen närmar han sig den okände för att lukta på kläderna 

 samt börjar åter springa omkring; när flera inkomma, springer han 

 in i sin bur och ställer sig i luckan för att se på dem. Om en 

 hund inkommer i rummet, lägger han sig, som först är nämndt, 

 för att se på honom; men om hunden kommer honom närmare, 

 springer han baklänges åt någon vrå, samt spottar och rusar emot 

 för att bitas, ifall hunden kommer ännu närmare. När han för- 

 märker något buller eller någon komma gående utanför det rummet, 

 der han vistas, förstår han mycket väl att urskilja hvilkendera 

 dörren den gående nalkas. k Då han får vatten vill han merändels 

 äfven bada; han doppat- då hufvudet först, sedan kryper han ned 

 hel och hållen. Vill han hafva mat, så tillkännager han sin hunger 

 med ett läte, ungefär som en katt, när den är hungrig.» 



2. I Jägareförb. gamla Tidskr. l:sta årg. sid. 315 läses vidare 

 rörande en tam utter följande: »En hemmansegare tog en gång en 

 lefvande utterunge, som han tämde, födde väl och hade qvar i flera 

 år. Denne utter blef hans ständige fiskare. Uttern begaf sig som 

 oftast ner till strömmen, fångade der en myckenhet större fisk, 

 deribland äfven lax, som han ständigt hembar till gården, åtnöjande 

 sig endast med skrädet. Egaren var aldrig utan fisk någon tid på 

 året och sålde sin fiskredskap, hvilken han tyckte var ett onödigt 

 inventarium, då han erhållit en så skicklig fiskare.» 



. Uttern gör lika mycken skada i våra fiskvatten, som räfven 

 i våra skogar. Då han inkommer i en fiskdam utrotar han inom 

 kort all fisken derstädes och höstetiden plundrar han äfven ofta 

 sillgarnen. 



