234 



GNAGARE. 



med blicken uppmärksamt fästad på de föremål, som hota ho- 

 nom. Förföljd uti ett ensamt stående träd, nedkastar han sig 

 ofta från en betydlig höjd till marken, men uppspringer åter 

 skyndsamt i närmaste träd för att fortsätta sin flygt. Stå 

 träden icke alltför långt ifrån hvarandra, hoppar han med lätt- 

 het från det ena till det andra. 



I barrskogarna lifnärer han sig förnämligast af gran- och 

 tallfrön; i löfskogarna af nötter, ollon, knoppar o. s. v. ; i träd- 

 gårdarna af hvarjehanda frukter. Han förtär dock äfven ani- 

 maliska beståndsdelar och fångas derföre ofta i fällor, som blifvit 

 betade med torr fisk och dylikt. Det säges t. o. m. att han 

 någon gång plundrar foglarnas bon på ägg och ungar. Då han 

 äter sitter han oftast i upprätt ställning på bakbenen med 

 svansen längs efter ryggen och håller sin föda emellan tåän- 

 darna. Smärre frön och korn fattar han emellan tumvårtorna. 

 Med de skarpa framtänderna förmår han att söngergi\aga de 

 hårdaste skal af nötter och andra trädfrukter för att åtkomma 

 kärnorna. Han äter ganska mycket för sin storlek, men dric- 

 ker sällan. 



Ekorrarna tros, åtminstone i mellersta och södra provinserna, 

 fortplanta sig två gånger om året. Detta kan dock icke förf. af 

 egen erfarenhet intyga. Den första kullen sättes i Maj eller 

 Juni och honan föder då 3 å 4 ungar, som hon däggar inemot 4 

 veckor. Sina bon bygga Ekorrarna dels uti ihåliga träd, dels i 

 en grenklyka invid trädstammarna. De äro i sednare fallet sam- 

 mansatta af ris, löf och mossa samt försedda med 2 öppningar. 



I likhet med flera andra gnagare anställa äfven ekorrarna 

 understundom i flock vidsträckta vandringar från en skogstrakt 

 till en annan. De kunna då anträffas i otrolig mängd i trakter, 

 hvarest de eljest ganska sparsamt förekomma. Sådana van- 

 dringar omtalar Linné i sin Olands- och Gotlandsresa, äfvenså 

 lära de icke så sällan inträffa i de norra provinserna och 

 sjelf har författaren sett en dylik ekorre vandring i norra Oster- 

 göthland. 



Ehuru ekorrarna af naturen halva den ovanan att sönder- 

 gnaga allt som de komma öfver, och tillika den oarten, att öf- 

 verallt, med undantag af sina bon, hvilka de hålla mycket 



