266 



GNAGARE. 



teringar. Han lifnärer sig af växtfrön, säd, gräsbrodd, rötter 

 o. s. v. och är allestädes ett skadedjur på åker och äng samt 

 i unga planteringar. 



Honan sätter flera kullar årligen, med 4 — 7 ungar i hvarje 

 kull. Hennes bo liknar en rund boll, hopfogad af sönder- 

 gnaget torrt gräs, hvari ungarna ligga. 



Lenimel- eller Fjellsork-slägtet (Myodes Pallas). 



Arterna till detta slägte hafva en mera undersättsig kropps- 

 byggnad än de öfriga sorkarna och igenkännas föröfrigt, utom 

 genom den särdeles karakteristiska tandbyggnaden, ganska lätt 

 på sina i fallen dolda öron och på sin mycket korta svans, 

 som knappast är längre än halfva hufvudet. 



Arterna till detta slägte bebo de norra delarna af gamla 

 verlden och Amerika. En af dem har blifvit bekant för 

 de stora utvandringar, som den under stränga vintrar eller 

 sedan den i oerhörd grad förökat sig, understundom företager. 



De lifnära sig af växtämnen och en art är hos oss, under 

 sina vandringar, ganska besvärlig och skadlig. 



Till Skandinaviens fauna hör endast 2 arter: 



1. Fjell-lemmeln (Myodes Lemmus Linn). Of van rost- 

 gul och svartfläckig, på undre sidan blekgul; svansen kort och 

 tjock; f ramfötternas klor större och starkare än bakfötternas. — 

 Längd 5—5^ tum; svansen med håren 6 å 7 lin. — -Lemmus 

 uorvegicus NlLSS. Mus lemrnvs Linn. 



Namn: Sv. Fjellråtta, Fj elimus, Lemmel, Lemming ; Norr. 

 Lemam, Lemett; Hallingdal. Lomäldre; Lapp. Gadde-Sapan, Lwnmeck. 



Fjellemlarna hafva ända från de äldsta tider tillbaka 

 ådragit sig en stor uppmärksamhet genom de märkvärdiga ut- 

 vandringar, som de efter vissa mellantider företaga. De hafva 

 eljest sitt stamhåll på de ödsliga hedar och bergskedjor, som 

 ligga i grannskapet af norrska fjellryggen. Här föröka de sig 

 otroligt och samla sig stundom om höstarna till ett oräkneligt 

 antal samt begifva sig derefter på vandring i täta troppar och 

 i rät linie, antingen åt öster eller vester. Intet hinder, hvarken 

 floder, sjöar, berg eller klippor kunna dä hejda deras framfart, 

 endast hafvet sätter en gräns derför och uppslukar dem i 



