GNAGARE. 



273 



hos oss, hvilka, i samma mån som landets odling fortgår och 

 befolkningen ökas, småningom kommer att försvinna. I slutet 

 på 1700-talet erhöll Prof. Thunberg den sista bäfver, som 

 blifvit skjuten i Småland, och numera äro de få qvarlefvande 

 bäfrarna, såsom namn dt är, undanträngda till de mera ödsliga 

 trakterna i Norrland och Lappland. Men äfven der torde inga 

 större bäfverkolonier för närvarande finnas, emedan dessa djur 

 ständigt oroas af nybyggarne och kringstrykande lappar. Åt- 

 minstone har icke författaren, under sina resor i fjelltrakterna, 

 sett annat än gamla qvarlefvor af deras hus, eller hört talas 

 om annat än enstaka eller parvis I ef van de individer. De^sa 

 uppehålla sig vid sjöstränder och flodkanter, der de, liksom 

 uttrarna, hafva sina kulor i jorden under öfverhängande klipp- 

 block, trädrötter, uti ihåliga trädstammar och dylikt *). 



Der bäfrarna deremot finnas i något större antal lefva de 

 alltid familjevis eller i större eller mindre kolonier. De utvälja 

 då till vistelseort helst ödsliga, tysta, af löfskogar och vatten- 

 drag uppfyllda trakter och uppföra derstädes, vid stranden af 

 någon lugn vik eller flodbugt, sina märkvärdiga hus. Prof. 

 Nilsson yttrar derom: 



»På det att vattnet, under långvarig torka, ej må blifva 

 för lågt vid deras boning, anlägga de förut en damm (ett 

 dämme) nedanför det ställe, der de ämna bygga. För detta 

 ändamål hugga de först löfträd: asp, arre*), björk, vide, sälj 



*) Då af det, som redan blifvit omnämndt, tydligen framgår, att man i fordna 

 tider, medan bäfrar ännu temligen allmänt funnos inom landet, insåg deras 

 värde och, tillfölje deraf, egnade dem en vis? omvårdnad, måste hvarje jä- 

 gare och jagtvän med verklig ledsnad erfara, att man deremot i våra dagar, 

 när dessa djur äro på väg att utdö, på några orter räknar dem bland 

 de skadliga rofdjuren. Man får nemligen läsa i »Landshöfdinge-Embetets 

 uti Westerbotten Län underdåniga berättelse för åren 1856 — 1860» under 

 rubriken »Dödade Rofdjur», att icke mindre än 67 bäfrar under loppet af 

 nämnde tid blifvit fällda inom detta län; men att dock icke »alla de fall 

 då rofdjur (inbegripet bäfrar) dödats, torde kommit till Kronobetjening*ens 

 kunskap». Då sålunda de myndigbeter, under hvilka s hägn jagten utöfvas, 

 genom att fortfarande — på grund af den bristfälliga och föråldrade jagt- 

 stadgan af 1808 — upptaga bäfveru bland de skadliga rofdjuren, liksom 

 uppmuntra den jagtlystna befolkningen att förnuftsvidrigt och till dess eget 

 förfång förfölja honom, så må det i sanning icke förvåna oss om detta egen- 

 domliga och värdefulla jagtdjur snart skulle alldeles försvinna från jagtbanan. 

 v *) Gråal (Alnus incana). 



Zool. 1. Däggdjur. 18 



