GNAG ARE. 



277 



han isynnerhet tillgriper äro asp, sälg, vide och björk. Rönn 

 och hägg lärer han deremot lemna alldeles orörda. 



Emot hösten då kyla inträder och vattendragen börja att 

 frysa, insamlar bäfvern för kommande behof under vintern ett 

 förråd af födoämnen. Dessa bestå af gröna sälg- och aspgrenar, 

 hvilka han nedlägger i vattnet utanför sitt hus, för att seder- 

 mera under vinterns lopp efter behof tillgripa. Vid vårens an- 

 nalkande, eller t. o. m. då blida dagar inträffa i Februari och 

 Mars, går han ofta ut till skogs för att ytterligare proviantera. 

 Han gör sig dervid ofta minor i snön för att undgå uppmärk- 

 samhet och förföljelse. I likhet med ekorren och flera andra 

 gnagare äter han i sittande ställning, hållande födan emellan 

 framtassarna. 



Bäfvern, som lefver i engifte, parar sig, enligt några för- 

 fattares påstående, vintertiden, enligt andras om hösten eller 

 om våren. Nilsson uppgifver att honan ynglar i Mars månad 2 

 å 3 ungar, och att hon redan omkring 4 veckor derefter bär 

 till dem grenar af löfträd till föda. Sedan de uppnått en ålder 

 af 6 veckor förer hon dem med sig ur boet. 



Ungarna kunna svårligen tämjas, utan bibehålla gerna sitt 

 rädda, vilda och obändiga lynne. 



Spåren efter framfötterna hafva någon likhet med hund- 

 spår, ehuru tårna och klorna äro längre åtskilda och märkena 

 efter trampknölarna mindre djupt intryckta; spåren efter bakföt- 

 terna hafva deremot en viss likhet med dem efter en svan eller gås. 



Köttet lärer vara ganska välsmakande. Skinnet står högt 

 i värde och användes för många ändamål. Men sitt största 

 värde får dock bäfvern genom gällen och oljan. Hos en stor 

 bäfver väger gällpungarna ända till ett skålpund och derutöfver 

 hos en medelstor 15 — 20 lod. 



Bäfvern skadar derigenom att han ödelägger löfskogarna. 



16:de Familjen. Harar. 

 Leporina. 



Hararna utmärka sig hufvudsakligen från de öfriga gna- 

 garna genom den egendomliga tandbyggnaden. De hafva nem- 



