GNAG ARE. 



287 



Då han förföljes af hundar begagnar han sig äfven, om 

 tiden medgifver, af nästan samma försigtighet, som nyss blifvit 

 omtalad, för att förvilla dem. Han springer nemligen äfven då 

 tillbaka ett sycke i sina spår, sätter alla fötterna tillhopa, gör 

 några långa afsprång åt sidan och kastar sig derefter ned bland 

 buskar, gräs, säd och dylikt, för att sedermera, då hundarna 

 sprungit förbi, ånyo fortsätta sin flygt, vanligen åt samma håll 

 från hvilket han kommit. Vid dylika tillfällen följer han gerna 

 banade vägar och gångstigar, om sådana finnas, för att ännu 

 mera vilseleda hundaina. 



Stundom tager han äfven, då han förföljes af hundar, sin 

 tillflygt till sådana ställen, som jägaren minst skulle kunnat ana. 

 Sålunda har det inträffat, att hundarna midt under drefvet helt 

 plötsligt tappat bort honom, i det att han antingen hoppat upp 

 på någon lutande trädstam, på någon större sten, begifvit sig 

 ut i vatten eller på något annat sätt sökt att missleda dem 

 och undkomma. Afvenså berättas det att han stundom uppdrifver 

 andra harar, som han träffar på sätet under sin flygt, intager 

 deras plats och räddar sig på deras bekostnad. 



Af allt detta visar det sig således, att grunddragen i ha- 

 rens natur och skaplynne äro en egendomlig blandning af för- 

 sigtighet, rädsla och list, och erfarenheten har äfven bekräftat, 

 att han vid sina företag icke endast ledes af en inneboende 

 naturdrift, utan att dessa egenskaper, genom de förföljelse]-, för 

 hvilka han ständigt är utsatt, småningom af honom kunna upp- 

 bringas till en viss grad af fulländning. Gamla harar gäcka 

 derföre icke sällan den erfarne jägarens alla bemödanden, då 

 deremot yngre individer ganska lätt blifva hans byte. 



Årstiderna och väderlekens vexlingar utöfva ofta ett stort 

 inflytande på hararna, äfvenså förhålla de sig icke sällan olika 

 under olika tider på dagen. Då första snön fallit om senhösten 

 sitta de vanligen hårdast och »tro», som man säger, i allmänhet 

 väl till nära jul. Derefter blifva de mera lättskrämda, Under 

 fortplantningstiden, äfvensom om sommaren, äro de ganska 

 rädda. Likaså vintertiden, då stark köld inträffar. Van- 

 ligen sitta de hårdare vid middagstiden, än emot aftonen. 



