GNAG ARE. 



289 



ungar omkring 20 dagar *), efter hvilken tid de på egen hand 

 få draga försorg om sitt uppehälle. Detta vet man dock icke 

 med full visshet; säkert är, att unghararna, redan såsom 

 ganska späda, löpa omkring i den närmaste trakten, samt att 

 de ganska tidigt ti lgripa de födoämnen, som derstädes stå dem 

 till buds. Modren visar dem aldrig någon uppoffrande ömhet 

 och hannen synes till och med vara fiendtlig emot dem. 



Första kullen sätter honan i Mars eller April; den andra 

 i Juni vid midsommartiden; den tredje i Augusti. Detta är 

 det vanliga förhållandet. — Föröfrigt beror det ganska mycket 

 på väderlekens och årstidens beskaffenhet, huruvida någon regel- 

 bundenhet i detta hänseende eger rum eller icke. Någon gång har 

 man till och med funnit drägtiga harhonor både i November 

 och December. Det är en sägen bland jägare, att den första 

 kullen omkommer af köld och att den tredje förstöres af mygg 

 och andra insekter. Blott den andra kullens ungar skola, en- 

 ligt deras förmenande, komma till lif. Författaren vågar vis- 

 serligen icke motsäga detta, som möjligen har ett stöd i erfa- 

 renheten, men nog vore det besynnerligt om icke naturen äfven 

 här, liksom annorstädes, skulle draga bättre försorg om sina 

 alster. 



1. Då olika meningar gjort sig gällande rörande superf osta- 

 tionen hos harhonan, d. v. s. att ny befruktning hos henne skulle 

 kunna ega rum sedan hon redan är drägtig, vilja vi anmärka, att 

 detta förhållande så många gånger på sednare tider blifvit af jä- 

 gare iakttaget, att man numera icke kan betvifla detsamma. För- 

 öfrigt är detta ingenting egendomligt för haren. Hos många andra 

 djur, ja t. o. m. någon gång hos menniskan lärer detta inträffat. 

 Att det oftare eger rum hos haren och de andra i hög grad brun- 

 stiga gnagarna, torde man till en del äfven få tillskrifva byggnaden 

 af dessa djurs könsorganer. Hos dem förblifver nemligen lifmodern 

 ständigt tvådelad och bildar 2 säckar (se sid. 65). 



Tagna såsom mycket små kunna harungarna blifva ganska 

 tama, och vänja sig snart vid menniskans sällskap. Men de 

 äro osnygga, och sprida alltid en mer eller mindre obehaglig 

 stank omkring. Afvenså fordra de mycken tillsyn och under 



*) Man finner derföre mjölk i spenarna hos drägtiga harhonor. Samma för- 

 förhållande inträffar äfven med björnhonan. 

 Zool. 1. Däggdjur. 19 



