302 



IDISLARE. 



bortfaller, eller blifver vanligen, såsom redan är omtaladt, af 

 djuret sjelft afskrapad mot trädstammar och buskar. Hornens 

 utveckling står, såsom vi framdeles få se, i ett bestämdt för- 

 hållande till djurens fortplantningsförmåga. Sedan parningen 

 försiggått bortfalla de alldeles, eller afstötas, sedan de börjat 

 lossna, mot trädstammarna. 



I afseende på kraniets bildning skilja sig hjortarna från 

 de öfriga idislarna derigenom, att de hafva ett större hål eller 

 genombrytning ofvanför ögonhålorna på hvardera sidan emellan 

 pannbenet, näsbenet och öfverkäkbenet. Nedanför detta hål, 

 framför ögonhålorna, finnes dessutom alltid en fördjupning af en 

 rundaktig eller aflång form, som man gifvit namn af tårgrop. 



Slutligen utmärka sig hjortarna derigenom, att de på 

 haslederna hafva tjocka, rundaktiga och starkt hårbeväxta 

 hudsvulster, hvilka genom sitt olika läge ofta vid arternas 

 särskiljande erbjuda goda och konstanta kännemärken. 



Hjortar finnas, med undantag af Afrika och Australien, 

 nästan öfver hela jorden. De äro alla i hög grad skygga, och 

 hafva derföre vanligen sina tillhåll i större, ödsliga skogar, 

 hvilka de endast nattetid lemna för att söka sin föda. 



I jagtlagarna förekomma hithörande djurarter under be- 

 nämningen högdjur. 



De till vår fauna hörande hjortarna kunna hänföras till 

 följande småslägten: 



1. Hjortar (Cervus Linn.). Svansen af halfva lårets 

 längd eller kortare. Tårgroparna stora och djupa. 



2. Rådjur (Capreolus H. Smith). Svansen nästan ingen. 

 Tårgroparna flacka. 



B. Nosen helt och hållet eller till största delen hårig. 



3. Elgar (Alces Sm.). Nosen, med undantag af en liten 

 bar fläck mellan näsborrarnas frambrädd, helt och hållet 

 hårbevuxen. Hörntänder saknas. Endast hannen försedd 

 med horn. 



A. Nosen naken. 



