312 



IDISLARE. 



Men efter naturhistorisk åskådning kan äfven det större spets- 

 antalet möjligtvis icke motsvara formen på deras stammar. Man 

 skulle då få ett annat slag af abnormitet. För att hafva en säker 

 norm för sitt omdöme, måste man derföre, såsom i det ofvanstå- 

 ende blifvit anfördt, fatta utvecklingens gång i sin helhet och i 

 hvarje fall afse från oväsendtliga företeelser. 



En art af dylika abnormiteter är den ovanliga delningen af 

 bispröten. En sådan delning kan inträffa med hvar och en af huf- 

 vudstammens utgreningar och fortgå i det obegränsade. För alla 

 sådana förgreningar ligger dock den gemensamma karakteren till 

 grund ; att de icke stå uti direkt beröring med hufvudstammen. 

 Sådana, normalformen underordnade, bildningar visa sig afslutade 

 med förgreningen af ett bispröt, utan att utöfva något inflytande 

 på normalformen. Vid en naturhistorisk betraktelse förtjena de så- 

 ledes alldeles intet afseende. 



Dylika förgreningar visa sig icke sällan vid kronans spetsar 

 på mycket gamla hjortar; dernäst förekomma de ofta på midtel- 

 sprötet; mindre ofta har ögonsprötet fall af dylik art att framvisa. 

 Men t. o. m. issprötet, ehuru mycket sällan, är icke fritt från så- 

 dana förgreningar. 



Ett annat slag af dessa abnormiteter visar sig deruti, att sido- 

 spröt utskjuta från hufvudstammen på ovanliga ställen, och, såväl 

 med afseende på höjd som riktning äro afvikande från den vanliga ut- 

 vecklingsgången. Understundom inträöar detta på den öfra hälften 

 af hufvudstammen nedanför kronan, understundom i närheten af 

 ögon- och isspröten. 



Mycket sällan förekomma bland dessa abnormiteter på samma 

 höjd fördubblingar af de tre basalspröten, hvilka hafva ett så- 

 dant läge, att de normala sprötens riktning skola hafva kommit att 

 ligga midtemellan dem. 



De sistnämnda abnormiteterna angifva alla, enligt jägares åsigt, 

 ett större antal spetsar, än hvad den zoologiska betraktelsen tillåter. 

 Den naturhistoriska uppfattningen nedsätter i alla dylika fall det 

 empiriska spetsantalet, likasom den, i fråga om de förut omnämnda 

 ofullständiga utbildningarna, måste höja detta tal Först sedan 

 man underkastat ett hjorthorn denna tvåfaldiga kritik af dess ab- 

 normiteter, kan man bestämma det normala antalet af dess spetsar, 

 d. v. s. det antal, som det vid en normal utbildning skulle hafva 

 utvecklat. Man skall då finna, att det, för en viss trakt sålunda 

 bestämda normala spetsantalet, icke står i motsägelse med hornens 

 groflek eller djurets utveckling. 



Endast på en sådan grundval kan man bestämma maximum 

 af det normala spetsantal, till hvilket en hjort kan komma. Det 

 faller då nästan af sig sjelft, att spetsantalet hos många beryktade 



