IDISLARE. 



313 



hjorthorn, t. ex. sextiosexspetsen på Morizburg, som sköts af kur- 

 fursten Fredrik III år 1696, i en väldig grad skall falla tillsam- 

 mans. Mera än 20 normala spetsar hafva väl mycket sällan före- 

 kommit; och t. o. m. 20-spetsar äro ganska sällsynta. Aderton- 

 spetsar får man deremot se redan i hvarje medelmåttigt stor 

 hornsamling och ibland lefvande hjortar förekomma sextonspetsar 

 eller fjorton- och tolfspetsar ingalunda sällsynt. 



Det har redan blifvit nämndt, att ingen regelbundenhet i 

 spetsantalets utveckling eger rum med de fortgående åren. Sålunda 

 öfverhoppas ibland andra vanligen gaffelhjorten, och mycket ofta 

 äfven åttaspetsen. Men mycket sällan förekommer det, att sex- 

 och tiospetstillståndet förbigås. Ännu oftare än ett öfverhoppande 

 förekommer ett återupprepande af spetsantalet, isynnerhet hos hjortar 

 med 10 och flera spetsar. Hornen blifva då vanligtvis gröfre och 

 basalspröten sänka sig mera nedåt, utan att ändgaffeln eller kronan 

 delar sig. Man har icke sällan funnit horn utaf en och samma 

 hjort ifrån olika är, hvilka varit nästan fullkomligt lika med hvar- 

 andra. Men likaså ofta förekommer ett tillbakagående till ett rin- 

 gare spetsantal, i hvilket hänseende tiospetsen bildar en i ögonen 

 fallande gräns. En hjort, som en gång burit krona, går aldrig 

 längre tillbaka i hornbildningen, än till normal tiospets. Härvid 

 eger således en gräns rum, t. o. m. för mycket gamla hjortar, 

 hvilka annars ofta göra stora steg tillbaka i fråga om spetsarnas 

 antal och hornens groflek. 



2. Vi hafva förut yttrat, att den årligen återkommande horn- 

 vexlingen hos hjortarna står i ett nära samband med utvecklin- 

 gen af dessa djurs könsorganer och aningsförmåga. Härvid har 

 man nem igen funnit det märkvärdiga förhållandet ega rum, att 

 om en ung hjort, som ännu icke fått några horn, eller om en 

 gammal hjort efter hornfällningen kastrems, så få ingen af dem 

 vidare några horn. Kastrems åter en hjort, hvars horn redan äro 

 utvuxna, så fäller han dem sedermera aldrig, utan behäller dem 

 under hela sin återstående lefnad. Skadas hornen före brunsttiden, 

 så kan icke hjorten samma är fortplanta sig, utan är helt och hållet 

 oskicklig till parning. 



Kronhjorten var känd redan i de äldsta tider. Aristo- 

 TELES kallar honom Elaplios och PLINITJS omtalar honom un- 

 der namn af Cervus. Det förhåller sig med denna djurart, 

 liksom med många andra däggdjur, att han i afseende pa stor- 

 leken i olika länder visar sig något olika; men de försök, som, 

 på grund derutaf, blifvit gjorda i afsigt att skilja honom i flera 

 arter, hafva dock alltid varit misslyckade. Man har nemligen 



