314 



IDISLARE. 



aldrig, hvarken i afseende på den yttre kroppsgestalten eller 

 med hänsyn till kraniets eller tändernas byggnad, funnit hos 

 honom sådana väsendtliga afvikelser, som kunnat berättiga till 

 uppställandet af några specifika skiljaktigheter. Den stora tyska 

 kronhjorten, som blifvit kallad C. germmiicus. är följaktligen 

 lika litet någon skild art som den mindre korsikanska hjorten, 

 hvilken man gifvit benämningen C. corsicanus, eller som den 

 skandinaviska, hvilken äfven till storleken ar underlägsen den 

 tyska. Den nordamerikanska, C. st7'ongyloceros, äfvensom C. 

 Wallachii från Himalaja, äro dock tvenne skilda, ehuru mycket 

 närstående arter. 



Kronhjorten var i fordna tider icke sällsynt någonstädes i 

 Europa,, der större, sammanhängande skogar förefunnos; men i 

 sednare tider har han deremot, tillfölje af de särskilda ländernas 

 fortgående uppodling, blifvit allt mer och mer undanträngd och, 

 på många ställen, der han förut varit allmän, är han numera 

 ganska sällsynt eller till och med alldeles utrotad. Han finnes 

 dock ännu mer eller mindre talrikt på många ställen såväl i 

 södra och mellersta delarna af Europa, som i södra Siberien. 



I Sverige har kronhjorten deremot för närvarande sitt stam- 

 håll blott inom ett ganska inskränkt område och han är san- 

 nolikt att räkna till de djurarter, som, åtminstone i vildt till- 

 stånd, förr eller sednare icke mera komma att finnas hos oss. 

 De enda trakter, hvarest man ännu med säkerhet vet att han 

 förekommer, torde vara skogarna omkring Skabersjö, Häcke- 

 berga, Krageholm o. s. v. i södra Skåne. I Norige lärer han 

 ännu förekomma på åtskilliga ställen i de vestliga delarna. 



Hjortarna uppehålla sig företrädesvis i större skogar, helst 

 i sådana, som bestå af bok, ek och andra löfträd, och der äldre 

 och yngre trädgrupper omvexla med busktrakter. Finnas der- 

 jemte ängar, öppna betesmarker och sädesfält i grannskapet så 

 är lokalen ännu mera passande. 



De lefva vanligen tillsammans i större eller mindre hjordar. 

 De större hjordarna bestå då oftast hufvudsakligen af hin- 

 darna och kalfvarna, under det att de medelstora hjortarna, 

 äfvensom de äldre, hvar för sig bilda mindre sällskaper. En- 

 dast under fortplantningstiden skilja sig de äldre oxarna åt 



