IDISLARE. 



315 



och uppsöka den större hjorden, från hvilken de bortjaga 

 de yngre. 



Vid solnedgången om aftnarna lemna hjortarna vanligen 

 skogarna och begifva sig ut på de öppna platserna för att beta;, 

 men vid morgongryningen draga de sig åter tillbaka i den täta 

 skogen. 



Vårtiden utgöra för dem bokens späda blad en eftersökt 

 föda, men de förorsaka stundom äfven under denna årstid myc- 

 ken skada på de odlade fälten genom att uppäta eller nedtrampa 

 den späda sädesbrodden. Samma förhållande inträffar likaledes 

 om hösten, då de icke blott på sädesfälten göra betydlig skada, 

 utan äfven i skogarna uppäta de mognande bok- och ekollonen 

 samt de unga skotten af ek och hassel. Om vintern förtära 

 de knopparna, årsskotten och barken af yngre träd samt bort- 

 skrapa snön med klöfvarna för att åtkomma gräs och mossa. 

 Med undantag af björk, al och några buskslag, angripa de nä- 

 stan alla trädartade växter. Dock synes ek, lönn och ask vara 

 mindre utsatta för deras angrepp, än flera andra trädslag. Men 

 utom den skada, som hjortarna anställa genom att begagna åt- 

 skilliga kulturväxter till sin föda, göra de äfven icke så sällan 

 ganska betydlig åverkan i skogarna derigenom, att de under 

 trädens saltid, liksom af okynne, afskala deras bark. Härige- 

 nom blifva dessa djur, synnerligen i ungskogar och å kultur- 

 platser, ofta mycket besvärliga I större parker och djurgårdar 

 deremot, hvarest träden i allmänhet uppnått en sådan storlek, 

 att deras grenar för hjortarna icke äro åtkomliga, är förhållandet 

 helt annorlunda. Här äro hjortarna, liksom tamboskapen, helt och 

 hållet hänvisade till gräset och de mindre växterna på marken. 



Hjortarnas brunsttid infaller i September eller Oktober, de 

 yngres nästan en hel månad sednare än de äldres. De gamla 

 hannarna bortjaga då, såsom nämndt är, de yngre, och kämpa 

 sinsemellan på lif och död samt äro i allmänhet mycket ilskna 

 och stundom, t. o. m. för menniskor farliga att råka ut för. 

 Det lärer icke så sällan inträffa, att de äldre, starkare hjort- 

 oxarna under sina strider till den grad intrassla sina horn, att 

 de icke vidare kunna komma loss från hvarandra. De blifva 

 då lätt ihjälstångade af de öfriga. 



