324 



LDISLARE. 



argsinta, naturliga lynne, och gerna vid hvarje tillfälle söka 

 att begagna sina horn och framfötter såsom anfallsvapen. 



Rådjurens spår likna till formen och ställningen kronhjor- 

 tens, men äro af en mindre storlek. 



Köttet är förträffligt och anses af mången till och med 

 bättre än kronhjortens. Skinnet begagnas af sämskmakare för 

 många ändamål. ^ 



Elgslägtet (Alces Sm.). 



Elgarna hafva icke den smärta kroppsbyggnad, ejheller 

 den afrunclning och skönhet i formerna, som utmärka de egent- 

 liga hjortarna, från hvilka de dessutom genom sin korta, hög- 

 benta gestalt, sin till större delen håriga nos, sin egendomliga 

 hornbildning o. s. v. lätt kunna skiljas. Hufvudet tjockt och 

 stort, längre än halsen, som är kortare och mera framåt sträckt 

 än hos hjortarna. Nosen mycket bred och, med undantag af 

 en liten bar, till formen rhombisk fläck nedtill emellan de stora, 

 vidöppna näsborrarna, helt och hållet hårbeväxt; öfverläppen 

 stor, nästan fyrkantig, hängande öfver underkäken. Svansen 

 mycket kort. Bakbenens hasled på insidan försedd med en 

 tofs af styfva hår. Under strupen en nedhängande, långhårig 

 köttlapp. Tändernas antal 32. Hörntänder saknas. Fram- 

 tänderna ungefär af lika bredd, eller de mellersta föga bredare 

 än de öfriga. Tårgroparna mindre än hos hjortarna. Horn 

 egas endast af hannarna. Dessa äro nedtill trinda, men dela 

 sig snart i tvenne breda, skofvelformiga och med åtskilliga spet- 

 sar försedda partier. Utom den vanliga hårbeklädnaden hafva 

 dessa djur på halsryggen, från nacken till manken, en af grofva 

 hår bestående man, som dock hos honan är mycket kortare 

 än hos hannen. 



Elgarna bebo skogarna i gamla och nya verldens norra 

 tempererade zoner. 



1. Elgen (Alces palmatus Sm.). Om sommaren svartbfun 

 eller brunaktigt mörkgrå, med insidan af benen hvitaktigt ask- 

 grå; om vintern å alla kroppsdelarna mera gråaktig. — Längd 

 omkring 7 — 8 fot; höjd öfver manken omkring 6 fot. 



