330 



IDISLARE. 



sin naturliga rädsla. Man har till och med under sådana för- 

 hållanden exempel på, att de anfallit menniskor. Prosten Ek- 

 ström omtalar, att elgoxarna, under detta sitt vilda kringstry- 

 kande i skogarna, låta höra ett frustande ljud, likt hästens, 

 men mycket starkare och med en ton, som från en basun. 



Elgkon går drägtig omkring 40 veckor och föder derefter 

 i någon aflägsen, tät skogsdunge, första gången en, sedermera 

 vanligen två, sällan tre kalfvar. Dessa äro till färgen ljus- 

 bruna, ofläckade och redan efter några få dagars förlopp så 

 försigkomna, att de kunna följa modren omkring i betesmar- 

 kerna och skogarna. De dia henne ända till desss att hennes 

 nästa brunsttid infaller, och öfverge henne icke helt och hållet 

 förrän i tredje året. 



Elgkalfvar, infångade såsom unga, äro merändels svåra att 

 uppföda och bibehålla vid lif. De dö ofta, oaktadt den sorg- 

 fälligaste omvårdnad, af utsot och afmagring. Fullkomligt tama 

 blifva de troligen aldrig, eller åtminstone högst sällan, i fån- 

 genskapen. Man har visserligen både hos oss och annorstädes 

 gjort försök med att uppföda och tämja elgen såsom ung; men 

 dylika bemödanden hafva blott sällan lemnat några gynnsamma 

 resuitater, och man synes numera nästan hafva uppgifvit allt 

 hopp om att fullkomligt lyckas deri. 



Spåren likna temligen tamboskapens. Man brukar kunna 

 skilja elgoxens och elgkons spår derpå, att lättklöfvarna hos 

 den förra stå mera åtskilda och att gångklöfvarna lemna efter 

 sig kortare, bredare och mera trubbiga märken. 



Huden beredd som semsk, är af stort värde och användes 

 för många ändamål. Köttet är af utmärkt beskaffenhet; men 

 något olika under olika årstider. Fullvuxna elgoxar äro bäst 

 kort före och efter brunsttiden; under sjelfva brunsten deremot 

 får köttet en lukt och smak af bock och är då knappast ätbart. 

 Elgkorna äro bäst i Oktober, kalfvarna i Juli och Augusti; men 

 elgen är fridlyst från och med den 1 Okt. till och med den 10 

 Augusti. 



Kenslägtet (Rangifer Sm.). 

 Renarna hafva en mera undersätsig kroppsbyggnad och kor- 

 tare ben än hjortarna. De kunna lätt skiljas från de föregå- 



