334 



ID1SLARE. 



och myror, utan att nedsjunka. Då de gå eller löpa höres i klöf- 

 varna ett knäppände ljud såsom hos elgarna och af samma orsak. 



Renens föda består af hvarjehanda slags små växter, laf- 

 var, gräs och örter. Afvenså förtär han knoppar och späda 

 bladdelar af björk och vide. Vintertiden utgöra vissa lafarter, 

 isynnerhet den så kallade renmossan, hans hufvudsakliga och 

 ofta enda föda. 



I slutet af September eller i början af Oktober infaller 

 brunsttiden. Renarna samla sig då, liksom de öfriga hjort- 

 djuren, i stora flockar och hannarna föra sinsemellan en blodig 

 strid om honorna. ])e yngre renoxarna blifva. clervid bortjagade 

 af de äldre, hvilka den ena efter den andra betäcka korna. 

 Dessa sednare gå drägtiga omkring 30 å 32 veckor och föda i 

 Maj eller Juni en, sällan två kalfvar, hvilka redan efter några 

 få dagar kunna följa modren, under hennes vandringar på fjellen. 

 Till färgen äro de späda kalfvarna rödbruna, utan fläckar, med 

 en mörkare linie långs ryggen samt en ljusare teckning på 

 undre sidan af halsen, buken och benen. De antaga dock emot 

 hösten samma år föräldrarnes drägt, och fem månader gamla 

 hafva de redan uppnått en sådan storlek, att de kunna fort- 

 planta sig. 



Renens läte utgöres endast af ett slags grymtande, liknande 

 svinens. Hans högsta ålder uppgifves till omkring 14 år. 



Den tama renen, som härstammar från den vilda, är, såsom 

 redan blifvit nämndt, alltid mindre än denna, och man har 

 deraf tvenne hufvudracer, skogsrenen och fjeUrene?i, af hvilka 

 den förra, som ständigt betas i skoglandet, är större än den 

 sednare, som under sommaren och hösten betas i fjellen, men 

 under vintern deremot i skoglandet. 



De tama renarna utgöra lappens enda rikedom och enda 

 vilkoret för hans existens. En enda lappfamilj kan hafva ända 

 till flera tusende renar, och detta nomadfolks förmögenhet bestäm- 

 mes i allmänhet efter antalet af de renar, som egas af detsamma. 



Hela året om vallar lappen, ined tillhjelp af sina trogna 

 och vaksamma hundar (se sid. 137), renhjordarna på fjellen, 

 och der dessa för någon längre eller kortare tid hafva tillräckligt 

 bete, der uppslår han äfven sjelf sitt tjäll, sin kåta. På detta 



