340 



IDISLAUE. 



samt hos nybyggarne och den jordbrukande befolkningen i 

 Norrland. 



trakter alltid är att betrakta såsom ett för kulturväxterna i 

 hög grad skadligt djur. 



Till skaplynnet är geten lifligare och mindre rädd än fåret, 

 men hon är nyckfull och obeständig, och har mer än de flesta 

 andra bland de idislande tamdjuren bibehållit sitt naturliga, 

 ursprungliga sinnelag, som ofta yttrar sig genom en egendomlig 

 blandning af foglighet och vildhet. 



Getterna äro i hög grad brunstiga och kättjefulla djur. 

 Deras egentliga parningstid infaller visserligen i September, 

 Oktober och November, men geten synes dock vara beredvillig 

 att emottaga bocken snart sagdt hvilken årstid som helst. Då 

 hon emellertid förråder denna längtan löper hon oroligt omkring, 

 vädrar öfver allt, glömmer att äta, skakar hufvudet, antager 

 en vild uppsyn och låter höra ett oupphörligt bräkande. Den 

 brunstiga bocken är mycket hetsig och har en frän, stin- 

 kande lukt. 



Geten går drägtig 21 å 22 veckor och föder derefter 1—3, 

 mycket sällan 4 killingar, hvilka sedermera dägga henne om- 

 kring 4 å 5 veckor. Vid ett års ålder är bocken skicklig till 

 fortplantning och geten är ännu tidigare utbildad; men i femte 

 året har dock redan den förres aflingsförmåga gått betydligt 



Fig. 152. 



I vilda, bergiga 



trakter, der det ma- 

 gra, torftiga betet 



svårligen skulle 

 kunna lemna till- 

 räcklig näring åt 

 den öfriga tambo- 

 skapen trifves geten 

 aldra bäst. Der gör 

 hon äfven föga eller 

 ingen skada, då hon 

 deremot i mera jem- 

 na, odlade eller med 

 ungskog beväxta 



Bezoarbocken. 



