342 



IDISLARE. 



beredas. Föröfrigt är huden och håret användbara för åtskil- 

 liga ändamål. 



\. De mest anmärkningsvärda former eller varieteter af den 

 vanliga geten äro: a) Kaschmirs-geten, med temligen raka horn, 

 hängande öron och en lång hvit hårbeklädnad, har sitt egentliga 

 hem på ostsidan af Himalaya. De försök att acklimatisera 

 henne, som blifvit gjorda i England, Frankrike, Ungern och flere- 

 städes, hafva lemnat temligen gynnsamma resultater. — b) Angora- 

 geten, med spiralformigt vridna, utåt vända horn och en silkesfin 

 hårbeklädnad, härstammar ifrån Angöra i Mindre Asien. Af denna 

 fås det s. k. kamelgarnet. — c) Mamber-geten, med korta horn och 

 mycket långa, hängande öron, är hemma i Levanten och Palestina. 

 — d) Krumnosade geten, med starkt kullrig näsrygg och långa, hän- 

 gande öron samt korta hår, är inhemsk i Egypten. 



Fårslägtet (Ovis Linn.). 



Fåren hafva i hela sin organisation en nära öfverensstäm- 

 melse med getterna. Deras kroppsbyggnad är i allmänhet smärt. 

 Hufvudet framtill afsmalnande, med hvälfd näsrygg, platt eller 

 något insänkt panna, medelstora ögon och öron, hoptryckta, 

 kantiga, skrynkliga och stundom snäckformigt vridna horn, som 

 merändels endast bäras af handjuren. Honorna äro oftast all- 

 deles hornlösa. Hakskägg saknas hos båda könen, men tår- 

 gropar finnas *). Benen spensliga, temligen höga, med smala 

 klöfvar, som äro högre än breda och, sedda ifrån sidan, tre- 

 kantiga samt baktill spetsigt utlöpande. Svansen kort. Ho- 

 norna hafva 2 spenar. 



De vilda fåren hafva uteslutande sina stamhåll i den norra 

 hemisferens bergländer, och lefva der tillsammans i större eller 

 mindre flockar. De flesta tillhöra den gamla verlden, hvarest 

 nästan hvarje större afskild bergsgrupp, der vilda får före- 

 komma, hyser sina särskilda, egendomliga former, som af zoo- 

 logerna vanligen blifvit uppställda såsom sjelfständiga arter. 



Fåren äro i sitt vilda tillstånd till skaplynnet fogliga, rädda 

 och dumma. Ofta låter en hel fårhjord leda sig af en enda 



*) Härifrån gör dock det nordafrikanska så kallade Malin/året (O. tragelaphus 

 Desm.) ett undantag. Denna fårart saknar nemligen tårgropar, och har äfven 

 nosen något inbngtad, liksom getterna. 



