.354 



IDISLARE. 



derkorn. Då han blifver skrämd flyr han undan i ett raskt galopp, 

 men blifver han deremot särad, går han icke sällan löst på sin 

 motståndare. Han lefver i hjordar, men säges icke låta tämja sig, 

 liksom vanligen är förhållandet med sädana. däggdjur, som lefva i 

 sällskaper.' I menagerierna bibehåller han åtminstone alltid sitt 

 vilda lynne. 



2. På öfvergången mellan denna och följande grupp står 

 Myskoken (Ovibos moschatus Gmel.), med släta, hvarandra mycket 

 närstående, vid roten breda och utplattade horn; kroppen lång- 

 raggig; nosen hårig; färgen brun. Förekommer i Nordamerika och 

 lefver i ödsliga, steniga och bergiga stepptrakter, der han lifnärer 

 sig af gräs, lafvar, mossa, knoppar o. s. v. Parningstiden infaller 

 i slutet af Augusti och honan kalfvar i Maj följande år. Han är 

 i allmänhet skygg och lättskrämd samt snabb i" loppet. Köttet haj- 

 en vidrig bisamsmak. Huden lämnar ett godt läder till skoplagg 

 Af den långhåriga fällen förfärdiga sig eskimåerna peruker och 

 andra hufvudkläd nåder. 



Oxslägtet (Bos Linn.). 



De till detta slägte hörande idislare bilda en ganska na- 

 turlig grupp inom boskapsdjurens familj, och skilja sig lätt, 

 genom de redan uppgifna yttre kännetecknena, från de djur, 

 som tillhöra de tvenne föregående slägtena. De äro, med få 

 undantag, de största bland alla idislare, och deras robusta, 

 starka kroppsbyggnad samt hela deras yttre habitus antyda 

 äfven grofva och kraftfulla former i skelettbildningen. Krop- 

 pen groflemmad, med kantig, ej afrundad länd. Hufvudet mer 

 eller mindre aflångt, slutande framtill i en bred, naken nos 

 eller mule. Hornen oftast trinda och, utom vid roten, der 

 de antingen äro bredare, mera ojemna och stundom mer eller 

 mindre utplattade, eller, alltefter den årliga tillväxten, för- 

 sedda med ett större eller mindre antal ringar, nästan all- 

 deles släta. Svansen temligen lång,, nedhängande och i spetsen 

 försedd med en tofs af längre hår. Honorna hafva 4, i två 

 rader ställda och på jufver fästade spenar. 



De vilda oxarterna lefva alltid tillsammans i större säll- 

 skaper, flockar eller hjordar och, för att hemta sin föda, ströfva 

 de omkring såväl på slättlandet å gräsrika, yppiga, betes- 



