IDISLARE. 



357 



Att de gamla skriftställarne, Herodotus, Aristoteles, Julius 

 OiESAR m. fl., blott omtala en oxart, bör man icke fästa något sär- 

 deles stort afseende vid; ty, om man än antager, att de anfört alla 

 oxarter, livilka på den tiden i vildt tillstånd hade sina tillhåll i de 

 af dem kända länderna, så ligger det dock icke utom möjlighetens 

 gräns, att äfven andra vilda oxarter samtidigt kunde hafva funnits 

 i de länder, dit deras forskningar icke hunnit sträcka sig. För- 

 öfrigt fanns helt säkert, äfven pä den tiden, många bland de ännu ' 

 lefvande nordiska djurarterna ehuru de gamla författarne icke kände 

 till dem, och således icke kunde lemna oss några historiska vittnes- 

 börd om deras tillvaro. Deremot är det ett faktum, att Seneca, 

 Plinius, Albertus Magnus, von Herberstein m. fl. i sina skrifter 

 antingen mer eller mindre bestämdt skilja emellan tvenne vilda ox- 

 arter, eller åtminstone samtidigt och för samma ort använda tvenne 

 särskilda benämningar för de derstädes lefvande vilda oxarterna, 

 och samma uppgifter finner man äfven i äldre tyska lagar, urkunder 

 och jagtberättelser. Man måste således, om man icke vill frånkänna 

 dessa historiska vittnesbörd all betydelse*), antaga, att tvenne sär- 

 skilda oxarter förekommo och hade sina stamhåll norr om Alperna. 

 Vill man så vidare ställa dessa historiska uppgifter i samband med 

 de gjorda fynden af kranier och skeletter, så synes det icke alle- 

 nast vara påtagligt, att en storväxt, vildt förekommande oxart, som 

 i kroppsbyggnaden haft mycken öfverensstämmelse med den tama 

 nötboskapen, lefvat i Europas skogar jemte bisonoxen, utan att 

 den äfven haft en ganska vidsträckt utbredning, då den, såsom vi 

 anmärkt, fanns ända i det södra Skåne, som sannolikt på den tiden 

 var sammanhängande med den germaniska kontinenten. Men denna 

 oxart, som var ansenligt större än den tama, är nu allestädes ut- 

 död, såvida man icke vill biträda deras åsigt, som anse, att den i 

 Skottlands vidsträckta parker lefvande, till hälften vilda och till 

 färgen snöhvita oxart (Bos scoticus) är en qvarlefva deraf. 



Hvad slutligen beträffar den fossila oxart, som Bojanus be- 

 nämner Bos primigenius, så är den icke, enligt Blasius, hvarken i 

 afseende på storleken, kraniets form eller hornens riktning och 

 längd, väsendtligen skild från den tama nötboskapen, och samma förhål- 

 lande torde det äfven vara med Högnachade Oxen (Bos frontosus) och 



*) Prof. Nilsson, som i Skand. Fauna sid. 543 med vanlig skarpsinnighet och 

 grundlighet äfven behandlat detta ämne, säger slutligen: »Det är nästan 

 obegripligt att man ens vill bjuda till att jäfva så många och från vidt 

 skilda ställen och tider så öfverensstämmande intyg, att det, under histo- 

 riens tid, i Europa lefvat en ofantligt stor vildoxe af tamoxens skapnad, 

 med svart färg, och långa, vidlöftiga horn, samt helt olik Bisonoxen. Detta 

 förnekande är så mycket orimligare, som man i jorden finner benen af just 

 en sådan oxe, som de gamle beskrifvit, och finner dem i samma lager som 

 Bisonoxens.» 



