372 



ENHOFVADE DÄGGDJUR. 



hos hvilka pannan är ännu mera framskjutande; de gädd- 

 hufvade, hos hvilka näsryggen är insänkt; de svinhufvade, hos 

 hvilka både pannan och näsryggen äro insänkta; de omhufvade, 

 hvilka likna de föregående, men hafva mindre bred panna och 

 tjockare läppar; de åsnehufvade, hos hvilka hufvudet är stort 

 och klumpigt, med starkt utstående okbågar och käkben. 

 Öronen äro vanligen uppstående, sällan utstående eller ned- 

 hängande. Halsen hos hästen är äfven olika i afseende på 

 längd, styrka och fyllighet. Den är alltid längs utefter öfre 

 sidan försedd med en nedhängande, mer eller mindre lång man, 

 och framtill med en emellan öronen nedåt pannan hängande 

 lugg. Manken är mer eller mindre hög och muskelfull. Brö- 

 stet bredt. Buken afrundad, icke hängande. Korset bredt. 

 Svansen högt ansatt och beväxt med täta och långa tagelhår. 

 Benen ofta kraftiga och höga, dock hos några racer äfven 

 korta och mera undersätsiga, eller hos andra smala och spens- 

 liga; hofvarna höga, afrundade och till färgen svarta eller gråak- 

 tiga. Den korta och merändels släta hårbeklädnaden är antingen 

 till hufvudsaklig del enfärgad eller blandad. De enkla färgerna 

 äro svart, brun, röd, black, gul eller hvit. Efter färgen har 

 man gifvit hästarna olika benämningar. Sålunda kallas de röda 

 hästarna i allmänhet fuxar, de, hos hvilka den rådande färgen 

 är uppblandad med ett större antal inströdda hvita hår, skimlar 

 och de fläckiga tigrar eller skäckar. 



Hästen, som är ett ibland de ädlaste och nyttigaste hus- 

 djur, förekommer numera i tamt tillstånd nästan öfver hela 

 jorden, och hans tämjande tillhör helt säkert, liksom hundens 

 och boskapsdjurens, en förhistorisk urtid. Hos de äldsta bil- 

 dade folkslag, om hvilka vi ega någon kännedom, omtalas han 

 redan såsom ett högt värderadt rid- och dragdjur. 



Att den tama hästen härstammar från de vilda hästar, 

 hvilka i fordna tider funnits flerestädes i Europa och som 

 ännu i mindre hjordar lefva i det sydöstra Europas och mel- 

 lersta Asiens vidsträckta och skoglösa landsträckor, synes vara 

 ganska påtagligt, ehuru många zoologer velat påstå, att, åt- 

 minstone dessa sednare hästar, böra betraktas såsom förvildade 

 afkomlingar af de tama. De vilda hästarne äro, enligt Pallas, 



