ENHOFVADE DÄGGDJUR. 



373 



till färgen ljust gråbruna med en mörkare linie längs ryggen, 

 mörkare man och svans, hvit näsa och svart mule; till stor- 

 leken mindre än de tama och föröfrigt försedda med längre 

 öron, kraftigare ben, korthårig och upprätt man, föga lång- 

 hårig svans och en grof vinterfäll. 



1. Såväl i Skånes torfmossar, som äfven annorstädes i de 

 södra provinserna hos oss, har man vid gräfning funnit hästtänder, 

 hvilka anses hafva tillhört vilda hästar, och i den gamla Skåne- 

 Lagen stadgas, att den, som är i besittning af vilda hästar, skall 

 taga vara på dem, att de icke från Pingst till Michaelis måtte 

 komma in på andras åkrar eller ängar. Att vilda eller halfvilda 

 hästar fordom funnits äfven i flera andra europeiska länder, har 

 man, såsom redan blifvit antydt, inånga bevis för, och man bör 

 således härutaf kunna draga den slutsatsen, att hästen ursprung- 

 ligen varit inhemsk på högslätterna och de öppna fälten i Europa 

 och Asien, hvarest han, såsom det synes, samtidigt på flera orter 

 öfvergått i tamt tillstånd och sedermera småningom spridt sig med 

 menniskan öfver snart sagt hela jorden. Sålunda lefva numera, 

 som vi längre fram få se, talrika hjordar af förvildade hästar på 

 de gräsrika slätterna eller pampas i Sydamerika, der de ursprung- 

 ligen aldrig funnits, och samma förhållande eger äfven rum annor- 

 städes i de länder, hvilka först sednare blifvit bebodda af civiliserade 

 folkstammar. 



Inom Sverige har den tama hästen en ganska vidsträckt 

 utbredning, och .är allestädes sedan de uräldsta tider ett kändt 

 och värderadt husdjur. 



2. Såsom redan blifvit antydt hafva de tama hästarna, liksom 

 flertalet af de öfriga tamdjuren, genom en olika skötsel och vård samt 

 genom inflytandet af mångfaldigt olikartade lokala och klimatiska 

 förhållanden, för hvilka de i de särskilda länderna och verldsdelarna 

 varit utsatta, under tidernas lopp, i afseende på storlek, gestalt 

 och färgteckning, undergått otaliga förändringar, hvarigenom en 

 mängd olika hästracer uppkommit. De asiatiska, sannolikt de äldsta, 

 kunna skiljas i tvenne större stammar, nemligen i de arabiskt- 

 persiska och de mongoliskt-scythiska, på hvilkas karakteristiska egen- 

 domligheter klimatet och näringsmedlen i första hand utöfvat ett 

 mägtigt inflytande, men hvilka än vidare utbildat sig under den 

 vård och behandling, som djuren varit underkastade. De arabiska 

 hästarna, som allmänt erkännas såsom de ädlaste bland alla häst- 

 racer, hafva ett litet hufvud; spetsiga, upprättstående öron; stora, 

 lifliga och mörka ögon; bred, platt eller något insänkt panna; smal 



