376 



ENHOFVADE DÄGGDJUR. 



hästracerna äro de starka normandiska och de fint byggda limousiner- 

 hästarna berömda. En annan fransk hästrace, som fått mycket 

 anseende såsom dragare, landtbruks- och posthäst, är den s. k. 

 Percheron-hästen. Han har litet hufvud, mycket bred bringa, bredt 

 kors samt grofva och muskelfulla ben. Han är mild till lynnet, 

 villig och läraktig. Hos oss har han blifvit införd till Nerike, 

 Södermanland o. s. v., der han visat god trefnad. 



I Skandinavien torde, bland de inhemska, de norska hästarna 

 förtjena mest uppmärksamhet. De äro groflemmade, härdiga, ut- 

 hålliga, snabbfotade och af ett fogligt lynne samt kunna redan i 

 en tidig ålder användas till arbete. Man antager tvenne ursprung- 

 liga racer af dessa hästar, af hvilka den ena, som förekommer i 

 Agerhus stift och i de Trondhjemska amterna, vanligen är af me- 

 delstorlek och oftast till färgen brun eller mörkbrun ; den sednare 

 deremot, som förekommer i Bergens och Christiansands stift samt 

 i en del af Romdals amt, är mindre, mera oansenlig och vanligen 

 af blackig, röd eller gul färg, samt ofta försedd med svart man, 

 svart svans, en linie af samma, färg längs ryggen och stundom en 

 annan dylik tvärs öfver bogarna. Dessa båda racer äro dock nu- 

 mera mycket hopblandade. I Guldbrandsdalen och omkring Mjösen 

 lärer emellertid den förstnämnda ännu förekomma temligen ren. 



Till Sverige har utifrån tid efter annan ett icke obetydligt 

 antal afvelshästar af god och ädel race blifvit införda och under- 

 hållas, för hästafvelns förbättrande, dels hos enskilta, dels vid sta- 

 tens stuterier. De hästracer, som underhållas vid dessa sednare — 

 vid Ottenby, Strömsborg och Flyinge — äro alla af orientalisk 

 härkomst eller af engelsk fullblodsrace. 



Amerika erhöll först, såsom vi redan omtalat, sina hästar genom 

 invandrande européer. Dessa hästar hafva nu derstädes en mycket 

 vidsträckt utbredning, och hafva allestädes temligen bibehållit sina ur- 

 sprungliga egendomligheter. Sålunda återfinner man ännu i Para- 

 guay en dålig spansk hästrace, i Chili deremot träffar man den 

 vackra andalusiska hästen, i Virginien osh i Nordamerika öfver 

 hufvudet taget engelska och franska hästracer. 



i större, glest befolkade landsträckor lefva ofta hela hjordar 

 af förvildade hästar. För längre tid tillbaka fanns på Sardinien 

 sådana hästar af arabisk och numidisk race, hvilka trotsade alla 

 tämjningsförsök och derföre alldeles gingo till grund. I sydöstra 

 delen af det europeiska Ryssland och derifrån ända till det Ja- 

 panska hafvet lefva ännu i våra dagar, såsom nämndt är, förvildade 

 eller, såsom det tros, ursprungligen vilda hästar, infångade såsom 

 unga låta dessa tämja sig, men förlora dock svårligen helt och 

 hållet sin naturliga vildhet; de äldre äro mycket obändiga. I Af- 

 rika gifves det blott här och der förvildade hästar; men i Amerika 



