MANGKLÖFVADE DÄGGDJUR. 



387 



mycken snygghet i sitt hus och ofta ombyte af strö i sitt läger. 

 Man har ofta gjort den iakttagelsen, att svinen bäst trifvas 

 och snarast blifva feta i sådana svinhus, som omsorgsfullt 

 hållas rena och snygga, då de deremot i smutsiga och osunda 

 hålla sig magra, vantrifvas och springa oroliga omkring under 

 beständiga grymtningar. 



Svinens fortplantning infaller icke vid någon bestämd års- 

 tid; men då honorna vanligen kunna föda två kullar om året. 

 har man funnit det mest fördelaktigt att låta dem para sig i 

 November och December samt i Maj och Juni månader. Redan 

 vid 8 — 18 månaders ålder kunna de fortplanta sig, och en hanne 

 är tillräcklig för 20 honor, hvilkas drägtighetstid varar 16 — 17 

 veckor. 



Svinet har ofta icke uppnått sin fulla storlek och utveck- 

 ling förrän i femte eller sjette året, och dess högsta ålder upp- 

 gifves till omkring 20 år. Kännare kunna efter tänderna äfven 

 någorlunda bedöma svinets ålder, men man anser det vara af 

 mindre praktisk nytta för detta djur, än för nötboskapen och 

 hästen. 



Svinets nytta i hushållningen är allmänt känd. 



1. Uti svinens kött lefva åtskilliga små intestinaldjur, som 

 göra att dess förtärande af menniskor kan medföra ganska svåra 

 sjukdomar, och till och med stundom hafva döden till följd. Af 

 dessa djur är isynnerhet den så kallade dynten allmänt bekant. 

 Den liknar till utseendet små, gryniga blåsor, hvilka, inkomna i 

 menniskokroppen, utveckla sig till fullständiga, mångledade bennicke- 

 maskar, som sedermera, såsom bekant är, ofta åstadkomma svåra 

 lidanden. Andra intestinaldjur hos svinen äro trichinerna, hvilka 

 i sednare tider blifvit så mycket omtalade. De äro ännu mindre 

 än dynten, och kunna näppeligen skönjas med blotta ögat. In- 

 komna i menniskokroppen genomborra de magen och tarmarna, taga 

 sin tillflygt till musklerna eller kroppens köttfulla delar och föröka 

 sig der ofta så starkt, att de inom kort uppfylla hela köttmassan, 

 hvaraf döden icke sällan blifver en följd. De äro ytterst seglifvade 

 och fortfara derföre ofta att lefva både i rökadt och saltadt svin- 

 kött. Endast genom att fullständigt koka eller steka detsamma 

 kan man vara någorlunda säker om att blifva befriad ifrån dem. 

 Det är mer än troligt, att många sjukdomsfall, hvilkas rätta be- 

 skaffenhet eller orsak icke af läkare kunnat utrönas, varit en följd 

 af trichiner. — I sista delen af detta arbete, hvilken kommer att 



\ 



