H VALDJUR. 



391 



hona. De lifnära sig uteslutande af vegetabilier. Till skaplynnet 

 äro de fromma, kloka och läraktiga. De ega en ofantlig styrka, 

 men äro det oaktadt äfven i vilda tillståndet sällan farliga 

 att råka ut för, emedan de vanligen blott använda sina krafter till 

 eget försvar. De användas mycket både som lastdjur och riddjur; 

 men, så vidt vi veta, har man ännu icke lyckats att i fångenskapen 

 få dem att fortplanta sig. De sägas kunna uppnå en ålder af ända 

 till 200 år. Tvenne nu lefvande arter äro bekanta, nemligen: a) 

 Asiatiska eller Indiska Elefanten (E. indicus Linn.); med konkav 

 panna, medelmåttigt långa öron och fyra klöfvar på bakfötterna. 

 Honorna hafva korta betar, då hannens deremot äro af en ansenlig 

 längd. Denna elefant har sedan de äldsta tider tillbaka varit tämd 

 och begagnats såväl såsom lastdragare som till krigsbruk. Han är 

 mycket läraktig och klok samt visar sig i allmänhet vara i besitt- 

 ning af många intellektuella förmögenheter, h varigenom han intager 

 en framstående plats bland de öfriga tama djuren. Honan går 

 drägtig i 20 månader och 18 dagar, hvarefter hon föder en unge. 

 Denna elefant förekommer i alla de varma delarna af Indien och 

 på de stora omkringliggande öarna. — b) Afrikanska Elefanten (E. 

 africanus Bltjmb.), med konvex panna, långa öron, fyra klöfvar på 

 de främre samt 4 eller blott 3 på de bakre fötterna. Förekommer 

 i de varma delarna af Afrika och är af samma storlek som den 

 asiatiska. Han låter äfven tämja sig, men hålles dock icke såsom 

 husdjur. Han jagas mycket för sina betar och sitt kött. 



Till denna familj kunna äfven flera numera utdöda djur 

 hänföras, bland hvilka vi blott här vilja nämna Mammuthdjuret, 

 som lefvat i Europa och Siberien och hvars betar uppnådde en 

 längd af 15 fot, och Jätte-mastodonten, som lefvat i Nordamerika 

 och var gröfre än elefanten. 



IX. Ordningen: Hvaldjur*). 



Cetacea. 



De däggdjur, som bilda denna ordning, äro lätt igenkänliga 

 från alla de öfriga. De hafva nemligen i sin yttre skapnad 

 nästan intet som påminner om fyrfotadjuren, utan deremot i 

 detta hänseende en öfverraskande likhet med fiskarne, från 

 hvilka de dock vid första påseendet lätt kunna skiljas derige- 

 nom, att stjertfenan, som hos dessa sednare är vertikalt ställd, 



") Vid beskrifningen och uppställningen af dessa djur har författaren nästan 

 helt och hållet följt Prof. Lilljeborgs med mycken omsorg och skarpsin- 

 nighet. utarbetade »Ofversigt af Skandinaviens hvaldjur». TJpsala 1862. 



