396 



HVALDJUR. 



rygg fenan mycket hög; ref benen 12 par. — Längd 20 — 24 fot. 



— Delph. orca NlLSS. 



Ehuru störh valen mindre efta fångas, än följande art, synes 

 han dock icke vara så särdeles sällsynt vid våra vestra kuster. 

 Dessutom går han stundom äfven in i Östersjön. Han är stark 

 och rofgirig, träffas ofta ensam och visar sig i allmänhet vara 

 mindre sällskaplig än många andra hvaldjur. 



2. Hvalhunden (Grampus Orca Schlegel). Ofvan svart, 

 med ett violett band bakom ryggfenan samt på hvardera sidan 

 ofvan och bakom ögonen en stor, aflång, hvit fläck; undre kropps- 

 sidan hvit; ryggfenan mindre hög; ref benen 11 par. — Längd 

 16—18 fot. 



Hvalhunden eller späckhuggaren, som han äfven kallas, lä- 

 rer icke vara sällsynt vid de vestra kusterna af Norige, samt 

 har föröfrigt en ganska vidsträckt utbredning i de nordiska 

 hafven. Han är mycket glupsk och rofgirig samt anställer i 

 flock jagt efter fiskstim och skälar. Det säges till och med att 

 han stundom angriper sjelfva grönlandshvalen, hugger sig fast i 

 hans sidor och på sådant sätt någongång bringar honom om lifvet. 



3. Grindhvalen (Grampus Melas Trail.). Svart, pä undre 

 sidan längs midten från hakan till analöppningen hvit; rygg- 

 fenan högre än lång; refbenen 11 par. — Längd 14 — 20 fot. 



— Delpbin. globiceps NlLSS. 



Grindhvalen förekommer i norra delen af Atlantiska ocea- 

 nen och i Nordsjön, hvarest han alltid anträffas i större eller 

 mindre flockar. 



Tumlare-slägtet (Phocaena Cuv.). 



Hos dessa tandhvalar är nosen kort, afrundad och trubbig 

 samt har icke någon tydlig afsats ofvan, såsom de egentliga 

 delfinerna. Nässpringan är belägen långt bakom nosspetsen, 

 nästan midtöfver ögonen. Ryggen försedd med en fena, som är 

 belägen ungefär vid midten af kroppen. Kroppen undersätsig, 

 framtill tjockare. Tänderna i båda käkarna talrika, små, trub- 

 biga och i spetsen hoptryckta. 



Af detta slägte eger vår fauna blott en enda art, nemligen: 



