HVALDJUR. 



403 



sedermera drifvit i Jand, enligt de af Christie meddelade före- 

 gående iakttagelserna. Den hade varit beledsagad af 2:ne an- 

 dra hvalar, förmodligen en äldre unge och hannen. Utom detta 

 exemplar känner jag blott ett till, som strandat vid en skandi- 

 navisk kust, nemligen det, af hvilket de i sanden vid utloppet 

 af Heljarps å i Skåne funna benen äro, såvida de, såsom tro- 

 ligt är, tillhöra denna art, och icke den Capska, ifall denna är 

 skild art. Eschricht uppräknar, utom det första, 2:ne andra 

 exemplar som erhållits vid Europas kuster, nemligen det af 

 Kudolphi beskrifna, som strandade i Nov. 1824 vid Vogelsand 

 vid mynningen af Elben, och ett som strandade vid Berwick i 

 England 1829. Ar 1851 anträffades ett dödt exemplar af denna 

 hval flytande i hafvet utaför Reval. Enligt Eschricht är puc- 

 kelhvalen, som på grönländska kallas Kepokak, i Davissundet 

 den allmännaste af alla bardhvalarne. Han inställer sig här och 

 utanför Grönlands kuster i slutet af April, och vandrar vanli- 

 gen bort i November. Under vintern vandrar han åt söder. 

 Han skall blåsa ut luften med mindre styrka än grönlandshvalen 

 och de föregående rullshvalarna. Om han simmar utan att söka 

 föda, dyker han ofta under, men kommer snart upp igen. Dy- 

 ker han ned, för att söka sin föda, är han deremot längre un- 

 der vattnet. I lugnt väder ligger han emellanåt alldeles stilla 

 i vattenytan för att hvila sig. Stundom ligger han på ena sidan 

 och slår sig med bröstfenorna, liksom om han ville slå bort 

 något, som besvärade honom. Vid andra tillfällen springer han 

 någon gång upp ur vattnet med hela kroppen och vänder sig 

 om i luften, så att han faller ned på ryggen, och klappar sig 

 dervid med bröstfenorna. Stundom visar han sig helt orädd och 

 simmar rundtomkring och nära intill båtarna, liksom om de 

 vore hans kamrater. Ungen följer modren tills hon får en 

 annan unge, hvilket icke lär inträffa hvarje år, emedan man 

 ofta ser temligen stora ungar i sällskap med mödrarna. Dessa 

 beskydda sina ungar med den största omsorg, och äro dervid 

 dristigare och farligare än eljest. För att förmå ungen att dyka 

 under, då en båt nalkas, slår modren starkt med stjerten i vatt- 

 net, och slår dervid lätt båten omkull, ifall han kommit så 

 nära. Ofta lyckas det modren att taga ungen med sig ned, 



