404 



HVALDJUR. 



äfven om han är starkt sårad, och hon fattar då om honom 

 med sina bröstfenor. En gång blef vid Grönland eji unge fån- 

 gad, hvilken ännu åtföljde modren, ehuru han var betydligt 

 större än vikhvalen någonsin blir. Följande dagarne såg man 

 modren simma omkring i samma fjärd med den största oro, ofta 

 ingående i den smalare bugt, hvarest man hade aftagit späcket 

 af ungen. Hennes häftiga språng, och ett eget sätt, hvarpå hon 

 utblåste luften, så att der hördes ett bölande ljud, tillkänna- 

 gåfvo nogsamt hennes smärta. — Den jagas af grönländarna på 

 det sätt, att de smyga sig intill den under det att den ligger 

 stilla, och sticka den med lansar, samt söka dervid att träffa 

 hjertat. Om detta lyckas, händer det att han ögonblickligen 

 dör. Eljest dyker han straxt under, men kommer snart upp 

 igen, hvarvid man förföljer honom samt söker gifva honom nya 

 lansstygn, tills han dör. Dessa anfall göras uti fjärdarna. Då 

 han söker att undkomma, bemödar man sig om att hindra ho- 

 nom från att åter gå ut till hafs. När han blifvit dödad, bogse- 

 ras han af flera båtar till land. Det händer stundom att han, 

 då han dör, straxt sjunker till botten. I sådant fall kan krop- 

 pen efter några dagar åter flyta upp, såvida han ej blifver upp- 

 äten af de stora och glupska hajarna.» — Puckelhvalen är be- 

 svärad af många parasiter, som fästa sig i fårorna och mellan 

 rullsarna under strupen, vid nafveln och på stjerten. 



1. På Gräsön i Roslagen uppgräfdes för några år sedan ske- 

 lettet af en stor, till detta slägte hörande hval, som numera synes 

 vara alldeles utdöd. Prof. Lilljeborg har i den anförda afhand- 

 lingen, sid. 77 — 87, lemnat en noggrann och omständlig beskrif- 

 ning på detta märkvärdiga fynd. 



Rätthval- eller Hvalfisk-slägtet (Bålarna Linn.) 



Dessa hvalar "skilja sig ifrån de föregående hufvudsakligen 

 derpå, att den undre kroppssidan är slät, utan några långsgående 

 fåror, och att å ryggen icke finnes något spår till fena. De 

 hafva föröfrigt, liksom rullshvalarna, en grof och tjock kropps- 

 form, stort och trubbigt hufvud, med starkt böjd och i båge uppåt- 

 stigande munspringa. Barderna i öfverkäken långa, hornartade 

 och elastiska. Tänderna små, qvarblifvande. 



