408 HVALDJUR. 



kan förskaffa sig sin näring. Scoresby antager, att den vid 

 12 års ålder liar barder, som ärö 6 fot långa, och att den vid 

 20 eller 25 års ålder är fullvuxen. Den lefver uteslutande 

 af sådana smärre hafsdjur, hvaraf norra polarhafvet hvimlar, 

 men icke af fiskar. Vanligen stanna de vid vattenytan en- 

 dast ett par minuter för att att andas, under hvilken tid de 

 blåsa 8 eller 9 gånger, och hålla sig derefter under vattnet 

 5 å 10 minuter, men stundom, då de hemta sin, föda, 15 å 

 20 minuter. Då de harpuneras, är det det långa uppehållet 

 i inhemtandet af luft, som gör dem så utmattade, då de upp- 

 kommit till vattenytan; och då de simma och anstränga sig 

 mycket, blir deras blod stundom så förkämdt, att hela deras 

 kropp får en vidrig lukt. Den luft, som de utandas, luktar 

 illa. Deras hörsel och syn skola ofvan vattnet vara mindre 

 goda än under detsamma. Deras värsta fiender, näst menni- 

 skan, är störhvalen och hvalhunden, eller möjligen endast den 

 förre af dessa. De vandra icke i flock, ehuru man stundom 

 har sett många i närheten af hvarandra, när de hafva haft 

 en gynnsam plats, t. ex.' uti bugter, belagda med tunn is, som 

 de kunna upplyfta och bryta sönder, då de skola andas; of- 

 tast träffas de ensamma, och stundom ett par eller tre till- 

 sammans.)) 



1. Till de fisklika däggdjurens grupp höra äfven Sirendjuren, 

 hvilka, såsom vi sid. 77 redan anmärkt, bilda en särskild ordning. 

 Dessa djur hafva i sin organisation mycket som påminner om un- 

 gulaterna eller de med klor försedda däggdjuren. Hufvudet är 

 litet; underkäken kortare än öfverkäken; öfverläppen tjock, upp- 

 svälld och beväxt med täta borsthår; näsborrarna öppna sig vid 

 nosspetsen, såsom hos däggdjuren i allmänhet. Framtänderna, som 

 egas af de unga djuren, falla bort med åren, och saknas alltid hos 

 äldre individer eller utvecklas blott i den ena käken. Hörntänder 

 saknas. Kindtänderna hafva platta, eller med tväråsar försedda 

 kronor. Spenarna äro 2, mycket stora och hafva sitt fäste på 

 bröstet, hvilket gifvit anledning till att dessa djur benämnas sjö- 

 qvinnor, sjöjungfrur o. s. v. — Sirendjuren lefva flockvis vid hafs- 

 kusterna och de större flodmynningarna. De lifnära sig af hafstång 

 och andra vattenvexter samt afbeta stundom gräset vid stränderna. 

 — Hit hora följande slägten och arter: 



1) Manati- eller Sjö-ko-slägtet (Manatus Cuv.). Framtänderna 

 i öfverkäken 2, tidigt utfallande; kindtänderna på hvardera sidan 



