410 



APDJUR. 



former, hvilka, i en naturlig följd grupperade, allt mer och mer 

 aflägsna sig ifrån menniskan och slutligen antaga lika mycken öf- 

 verensstämmelse med de öfriga däggdjuren. Många apor, såsom 

 t. ex. Orang-utangen, Chimpansen m. fl., äro välbekanta för sitt 

 menniskolika utseende; andra, såsom många bland de små aporna 

 och markattorna, hafva gjort sig kända för sin vighet, läraktighet 

 och stora efterhärmningsförmåga; och åter andra, såsom Gorillan, 

 de stora Babianerna m. fl., äro allestädes fruktade och afskydda 

 för sin grymhet och sitt i hög grad vederstyggliga utseende. 



Apdjuren utmärka sig synnerligen genom en stor förmåga att 

 klättra i träden. Deras extremiteter äro också danade för ett så- 

 dant ändamål. Då deras händer äro fullständigt utbildade, hafva 

 de samma byggnad som menniskans. De bakre extremiteternas 

 händer, som begagnas för att gripa omkring trädgrenarna, besitta 

 nästan alltid den äkta handens egenskaper; men på de främre 

 deremot har tummen stundom samma riktning som de öfriga fin- 

 grarna, är ofta mer eller mindre förkrympt och aldrig så rörlig 

 eller till samma grad motsättlig de öfriga fingrarna, som hos men- 

 niskan. Vissa bland de små aporna hafva fingrarna väpnade med 

 hvassa och krokiga klor, i stället för platta eller kupiga naglar, 

 som utmärka de öfriga. På marken röra sig aporna med vida 

 mindre färdighet än i träden och gå i allmänhet på 4 ben; blott 

 några bland de mest menniskolika (Orang-utang, Chimpansen) gå 

 mest på bakbenen, vanligen stödjande sig på de främre händernas 

 knogar. 



Apdjurens kropp är tätt beklädd af stripiga eller ullika hår. 

 Ansigtet, öronen och undre sidan af händerna äro dock vanligen 

 nakna, och vissa arter hafva dessutom omkring sätet (anus) större 

 eller mindre hårlösa, ofta bjert färgade, fält eller s. k. sitt- 

 valkar. 



Flera af gamla verldens apor hafva ingeri yttre svans, hos 

 andra deremot är denna kroppsdel mer eller mindre utsträckt, och 

 åter hos andra är den stundom af en ganska betydlig längd I 

 detta sednare fall kan svansen stundom göra tjenst såsom en femte 

 hand, i det att djuret, genom att slingra den omkring trädgrenar 

 och dylikt dels dermed kan hålla sig fast, dels kasta sig från ett ställe 

 till ett annat i trädet. En sådan svans har man gifvit namn af 

 rullsvans eller gripsvans. 



Tänderna äro o&ftast af 3 slag och bilda merändels en sluten 

 tandrad; endast emellan fram- och hörntänderna i öfverkäken är 

 på h vardera sidan en större öppning eller lucka, i h vilken under- 

 käkens hörntänder passa in då munnen är tillsluten. Blott hos ett 

 slägte (Gnagare-aporna) öfverensstämmer tandbyggnaden i det när- 

 maste med gnagavnes. 



