— 117 — 



ledes Kurvene videre, de tilbageblevne Stumper af Kurvsvøbbladene 

 og af Kronen og Griffelen voksede frem, og, hvad der var Hoved- 

 sagen, Frugtknuderne udvikledes til normale, spiredygtige Frugter, 

 som om Intet var hændt; kun var Fnuggen ganske kort, idet dens 

 øverste Del var skaaret bort ved Snittet. Det syntes saaledes, at 

 der ikke længere kunde være Tvivl om, at T. Ostenfeldii og T. 

 paludosum formerer sig ved Kim, der udvikles uden Befrugtning. 



T. vulgare (Lam.). Det er en vel kendt Sag, at Individer af 

 T. vulgare ofte er meget forskellige, f. Eks. med Hensyn til Bladenes 

 Indskæring og i mange andre Retninger; mange af disse Forhold 

 skyldes jo sikkert nok forskellige Vækstbetingelser eller forskellig 

 Alder; men selv blandt Planter af samme Alder og som vokser 

 under tilsyneladende samme Forhold, kan man finde i Øjne faldende 

 Forskelligheder. Jeg tænkte derfor, at Forskellighederne ofte hidrørte 

 fra, at der hos T. vulgare, og rimeligvis ogsaa hos alle andre Arter, 

 fandtes smaa systematiske Enheder, som jeg med et fra et lignende 

 Forhold i Menneskelivet hentet Udtryk vil kalde Ætter (gentes), 

 hver med sine smaa, men arvelige Ejendommeligheder. 



Jeg havde derfor allerede i 1898 begyndt Dyrkningsforsøg med 

 nogle af disse formodede Ætter, som jeg fandt i Naturen. Nogle 

 af disse viste sig senere at være let kendelige, med i Øjne faldende 

 og praktisk let anvendelige Karakterer, saa at de maatte betragtes 

 som lige saa udprægede Arter som de i Forvejen kendte, hvorfor jeg 

 ogsaa har opstillet dem som Arter, nemlig T. speciosum og T. decipiens. 

 For de flestes Vedkommende kunde jeg derimod ikke faa Øje paa 

 praktisk let anvendelige Kendetegn, som kunde gengives i en fast 

 formet Beskrivelse, ved hvis Hjælp Ætterne kan genkendes af andre; 

 men denne sidste Fordring maa bestemt stilles til de Enheder, der 

 opstilles som Arter. 



Det gik her som i Menneskelivet; de Træk, der adskiller to 

 Menneske-Ætter eller, som vi her ogsaa kalder det, to „Slægter" 

 (jvf. f. Eks. de Dyrers Æt, Slægten Dyre), er ofte af en saadan Be- 

 skaffenhed, at man meget vel med Lethed kan se, til hvilken af to 

 givne Ætter et bestemt Individ hører, men paa den anden Side er 

 Trækkene ofte af en saa sammensat og ubestemmelig Art, at man 

 ikke er i Stand til at fremstille dem i en saa bestemt Beskrivelse, 

 at den givne Æt altid kan kendes fra andre Ætter. Undertiden er 

 det saaledes, at Ætskarakteren kun paa et bestemt Alderstrin 

 træder tydelig frem. Saaledes ogsaa i nogle af mine Forsøg med 

 T. vidgare-Ætter og Ætter af andre Taraxacum- Arter. I Fig. 2 er 



