- 137 - 



direkte Tilpasning erhvervede Egenskaber — delvis nedarves, o: 

 delvis kommer igen hos Afkommet, selv om de Betingelser, der var 

 nødvendige for Moderplantens Vedkommende, ikke er tilstede ved 

 Afkommets Ontogenese. Darwinismen, paa den anden Side, 

 gaar ud fra, at der i Naturen opstaar Afvigelser fra Moderplanten, 

 Variationer, hvortil vi ikke kender Aarsagerne, og som derfor kaldes 

 ubestemte eller tilfældige, men som, engang opstaaede, viser sig at 

 være arvelige; de Individer, som er mindst skikkede for Livet, 

 bukker under i Konkurrencen, medens de bedst udstyrede har 

 størst Udsigt til at leve og frembringe Afkom, til hvilket den eller 

 de nye, heldige Egenskaber nedarves, hvorved Begyndelsen til en 

 ny systematisk Enhed, Art, Underart, o. s. v., er dannet. 



I begge Teorier findes de samme tre Hovedpunkter: Varia- 

 tionerne, Variationernes Aarsager og Variationernes 

 Arvelighed. Hvad det første Punkt angaar, da er for begge 

 Teoriers Vedkommende Variationerne givne, haandgribelig tilstede, 

 men forskellige. Med Hensyn til de to andre Punkter er Forholdet 

 dette : Aarsagerne til de Variationer, hvormed L a m a r c k i s m e n 

 opererer, kender vi, men det 3dje Punkt, Variationernes Arvelighed, 

 er her det problematiske, det, som Fremtidens Forskning vil have 

 at undersøge. Omvendt med Darwinismen; det er en Kends- 

 gerning, at de Variationer, som Darwinismen bygger paa, er arve- 

 lige; derimod kender vi ikke Aarsagerne til disse Variationer, og 

 her ligger derfor Hovedproblemet for Darvinismens Vedkommende. 



Darwinismens „tilfældige, ubestemte" Variationer har jo sikkert 

 nok i mange Tilfælde sin Aarsag i Krydsninger mellem de eksi- 

 sterende systematiske Enheder; i andre Tilfælde skyldes de maaske 

 en indre, ukendt Udvikling i Kimplasmaet, ved hvilket sidste Udtryk 

 her blot forstaas det ukendte x, der er Bæreren af de arvelige 

 Egenskaber. Overfor de enkelte, i Naturen forefundne, arvelige 

 Variationer, staar vi som oftest ganske uden faste Holdepunkter, 

 idet vi ikke har noget Middel til at afgøre, hvorvidt en given Va- 

 riation skyldes en tidligere, maaske endog langt tilbage liggende 

 Krydsning eller muligvis en indre Udvikling i Kirnplasmaet alene. 

 Det gælder om at kunne holde de to mulige Aarsagsrækker ude 

 fra hinanden. 



Men nu har vi i Taraxacum-Slægten et let brugeligt Objekt, 

 hvor, som det idetmindste synes, Hensynet til Krydsning er ude- 

 lukket, og som derfor vil være særdeles brugbart for Undersøgelser 

 i den nævnte Retning. Spørgsmaalet bliver da dette: er de Karak- 



