Om Vegetationen i og ved Gudenaaen 

 nær Randers. 



Af 



C. H. Ostenfeld. 



Gudenaaen er det længste Vandløb her i Landet, omend den 

 næppe fører den største Vandmasse ud i Havet. Imidlertid er den 

 i sit nedre Løb, især fra Langaa, en ganske betydelig Aa, der 

 løber i en bred Dal, indrammet af ret høje og velmarkerede Bakker. 

 Dalbunden indtages af ganske flade Kærdrag (Enge) ; den varierer 

 meget i Bredde, men i Almindelighed kan siges, at Bredden tiltager 

 mod Aaens Udløb i Randers Fjord c. 1 l h Mil (c. 1 1 Km.) Øst for 

 Randers. Fra Nørreaa's Udløb i Gudenaaen og til Randers Fjord 

 er Dalbunden 2 — 3 Km. bred. Hele denne brede Dalbund er gammel 

 Fjordbund (Litorinahavet), hvad der let iagttages i de talrige Grøfter, 

 som gennemskærer og afvander Engene; dér ses nemlig stedse i 

 rigelig Mængde Saltvandsmoliusker, især Cardium og Litorina. Saa 

 langt op som til Langaa skal disse Molluskskaller findes. 



Gudenaaens Løb er jævnt; der er meget ringe Fald, saaledes 

 angiver Generalstabskortene, at Engene vest for Randers kun ligger 

 1 M. over Havet, men paa Grund af de udstrømmende Vandmasser 

 er der dog en ret stærk Strøm, der indvirker stærkt paa Aaens 

 Plantevækst og tillige holder Bunden fast og sandblandet. Omtrent 

 3 Km. vest for Randers begynder Deltadannelserne; Aaen danner 

 foruden sit „Hovedløb' 4 adskillige smallere „Sideløb", i hvilke der 

 er ringere Strøm. Mellem Løbene ligger flade Holme, hvis Plante- 

 dække forøvrigt er aldeles ligt med Engenes paa begge Sider af 

 Aaen. Noget ovenfor (altsaa vest for) den første Forgrening af 

 Aaløbet findes i Dalbundens Sydside en stor Vandsamling, som er 

 ved at gro til, den saakaldte „Bredning" ; denne staar i sin østlige 

 Ende ved et Udløb i Forbindelse med Aaen. Efter al Rimelighed 

 har vi her at gøre med et gammelt Løb, hvis vestlige Ende har 



