— LXXII — 



Af Skemaet vil fremgaa, at de bedste Kendetegn er Voksepladsen, Blom- 

 stringstiden og Frøene samt hele Plantens Habitus; i de fleste af de øvrige 

 Karakterer stemmer de to Arter overens, saaledes med Hensyn til den lange 

 Tand paa Overlæben, hvorved de adskiller sig fra Liden Sk jailer (A. minor 

 (Ehrh.) Wimm. & Grab.). Mine Betragtninger og Iagttagelser over de to Arters 

 Selvstændighed suppleres udmærket af Hr. Nygaards Meddelelser om det Arbejde, 

 han og hans Fader har haft med at rense deres Marker for Rugskjalleren, og 

 om hans senere Møde med Stor Skjaller paa Fjordenge. 



I min Afhandling gaar jeg dernæst ind paa Spørgsmaalet om Rugskjallerens 

 Opstaaen og paapeger, at den ved sin senere Blomstringstid og sine tungere, 

 uvingede Frø er bedre skikket til at holde sig mellem Kornet (in casu Rugen) 

 end Stor Skjaller. Af en af We ttstei n's Elever, J. v. Sterneck, er Skjaller- 

 Slægten gjort til Genstand for et udførligt og indgaaende Studium; han har 

 bl. a. paavist, at i Mellem-Europa (Central-Europa) findes der Arter, som væsent- 

 lig kun er forskellige fra hinanden ved forskellig Blomstringstid og nogle der- 

 med følgende morfologiske Forhold: tidlig- og sentblomstrende Arter (det er 

 det samme Forhold, som Wettstein selv har behandlet for Euphrasia's Ved- 

 kommende), samt at der i Bjergegne findes Arter, der staar midt imellem de 

 tidlig- og de sentblomstrende og som maa antages at være de ældste, hvoraf de 

 andre skal have udviklet sig. 1 sin morfologiske Bygning stemmer Rugskjalleren 

 bedst med disse sidste, men saavel dens Vokseplads som dens geografiske Ud- 

 bredelse taler afgjort imod, at den kan høre herhen ; den er jo tværtimod knyttet 

 specielt til Kulturmarker og mest i Slettelande. Den repræsenterer altsaa en 

 Type, som ikke passer ind i de gængse Rammer indenfor Slægten. 



Hvad dens Levevis angaar, har jeg desværre kun faa Oplysninger at give; 

 dens Frø spirer ikke før næste Foraar i det tidligste, men kan, som Hr. Nygaard 

 anfører, sikkert ligge længere Tid i Jorden. I Efteraaret 1903 og Foraaret 1904 

 blev adskillige Prøver med Skjallerfrø saaet i Botanisk Have, men der kom 

 intet op i Sommerens Løb; og et enkelt Forsøg med Skjaller (hvilken Art?), 

 som „Dansk Frøkontrol'' har gjort 1 ), resulterede i, at nogle spirede i det første 

 Aar, Hovedparten først i det næste. Mine Forsøg bliver imidlertid fortsatte og 

 noget udvidede, saa jeg haaber ad Aare at kunne faa Rede paa dette Spørgsmaal. 



Rugskjallerens geografiske Udbredelse er efter mine Undersøgelser følgende: 

 østlige Del af Skotland, et Parti af Øst-England med Yorkshire som Centrum, 

 Flechtingen i preussisk Sachsen (samlet af O. Gelert), vestlige og nordlige 

 Jylland, Bornholm, i Norge omkring Kristianssand, i Sverige fra det nordlige 

 Skaane nordpaa langs Kattegatskysten og langs Østersøen til den finske Grænse, 

 og i Finland nogle Steder tæt ved Grænsen til Sverige. Stor Skjallers Udbredelse 

 er anderledes vidtrækkende; den gaar længere nord og syd paa og strækker 

 sig fra Frankrig i Vest til Øst-Sibirien i Øst. 



Her i Danmark træffes Rugskjalleren næsten udelukkende i Rug, derimod 

 skal den i Skotland mest findes i Havre. Da den især findes paa mager og 

 sandet Jord, hvor Rugen staar spinkel og spredt, er den meget iøjnefaldende; 

 ofte er hele Planten rødlig-brunt anløben, naar den staar stærkt belyst, hvad 

 Hr. Nygaard omtaler; han formoder tillige, at den uplettede Form (f. leucodon), 

 som jeg har gjort opmærksom paa, skulde være en Skyggeform, men heri har 

 han ikke Ret. Af mange Skjaller-Arter, deriblandt alle vore tre, findes der for- 



] ) O. Rostrup: Aarsberetning fra Dansk Frøkontrol for 1899—1900, Køben- 

 havn 1900, p. 28-29. 



