198 



frisiske Øer beløber sig nu til 475 foruden 9 tvivlsomme. Dette 

 Antal er ret betydeligt, naar det sammenholdes med, hvad man 

 kjender fra de øvrige frisiske Øer; paa de østfrisiske er der saa- 

 ledes efter Buchenau's , Flora der ostfriesischen Inseln" funden 

 c. 400 vildtvoksende Arter, og paa de vestfrisiske Øer c, 560. 

 Af de ovennævnte 475 Arter mangle 155 paa de østfrisiske 

 Øer; heraf mangle 83 tilHge paa de vestfrisiske Øer. 



Af de fire ovennævnte Øer (de sydlige Øer, de smaa lave 

 „ Halliger ere saa godt som ikke undersøgte og kan derfor ikke 

 tages i Betragtning) bestaar Føhr i sin sydHge Del af Rullestens- 

 sand, medens den nordlige Del er inddiget Marsk. Her er kun 

 imod Vest svage Spor til Klitter, idet denne 0 Hgger beskyttet 

 mod Havets umiddelbare Indvirkning af Amrum og Sylt. De to 

 sidstnævnte Øer have derimod mod Vesterhavet en mere eller 

 mindre bred Klitbræmme, som paa Sylt dækker denne Ø's to 

 lange Halvøer Hørnum og List i deres hele Bredde; Kjærnen af 

 disse Øer bestaar ligesom Føhr af Rullestenssand ; paa Østsiden 

 findes der Nydannelser af ikke inddiget Marsk; denne er som 

 man kunde vente af dens Nærhed af Klitterne og de Oversvøm- 

 melser, den er udsat for, af en temmelig sandet Beskaffenhed. 

 Paa Romø kommer Rullestensformationen intetsteds frem i Dagen; 

 denne 0 er gjennemgaaende lav og for største Delen bedækket 

 med Klitter med mellemhggende Dale og større Sletter. Romø 

 stemmer herigjennem ganske overens med Manø og Fanø. 



Man kan dele de nordfrisiske Øers Vegetation i en Marsk-, 

 Klit-, Mose- og Ferskvands-Vegetation, samt Vegetationen paa det 

 høje bakkede Rullestenssand, hvortil slutter sig ubetydehge Rester 

 af en Skovvegetation, som endnu kan eftervises paa disse Øer. 



Marskvegetationen forekommer mig ikke at frembyde stor 

 Interesse; den er som andetsteds fattig paa Arter. Paa Grund 

 af Tilsandingen og Jordbundens deraf følgende større Tørhed har 

 Marskvegetationen paa mange Steder Tilbøjelighed til Dannelsen 

 af ret ejendommelige Dværgformer. En meget almindehg Plante 

 paa disse Marskstrækninger er Statice scanica Fr., som i Blom- 

 stringstiden giver store Strækninger et violet Udseende; den er 

 især almindelig paa Gammel Manø, der for en stor Del er ganske 

 bedækket af denne Plante. 



De nordfrisiske Øers Klitter stemme baade i Udseende og 

 Bevoksningens Grad nøje overens med de jydske Klitter, karak- 

 teriseres ligesqm disse ved en stor Fattigdom paa Arter i Sam- 



