597 



strax hvar och en för sig. Detta omtalas redan i "Svensk Zoo- 

 logi." Det vittnar dels om slughet och dels om skygghet. Var- 

 gens spår, som äro stora som de af en stor hund, äro mera 

 långsträckta än dennes. De äro merendels ställde i en rät linia, 

 liksom räfvens ; och detta naturligtvis då hans lopp är en lidande 

 traf. Under starkt språng sättas spåren annorlunda, ehuru äfven 

 då ungefär på samma sätt som räfvens under enahanda språng. 

 Till följe af sin storlek och betydliga styrka har vargen starkt 

 lidande och uthålligt språng, och om öfverrumpling misslyckas, 

 söker han merendels genom förföljande att upphinna sitt rof. 

 De jaga merendels flera i sällskap, och ådagalägga stundom 

 derunder, när det är frågan om att taga ett starksprunget djur, 

 en icke obetydlig grad af list, i det en del af dem på sidovägar 

 söka att genskjuta det. Vargen är så stark , att han med lätthet 

 springer med ett får i gapet, sedan han först kastat det öfver 

 nacken. 



Vargen är näst björnen vårt största rofdjur, samt gör i all- 

 mänhet mera skada än denne , och synes derföre med» skäl kunna 

 betraktas såsom det skadligaste af dem alla. Ehuru icke fullt 

 så blodtörstig som vargloen, är hans roflystnad dock jemförlig 

 med dennes, och hans betydliga storlek gör, att hans till ord- 

 språk blifna hunger är svår att mätta. Då vargarne vanligen 

 äro flera i sällskap, såsom redan är nämndt, så är det tydligt 

 att den skada, de anställa, är desto större. De äro eljest mer- 

 endels skygga och fega, men dels hungern och dels förlitandet 

 på hvarandras bistånd göra dem modiga och djerfva, och de 

 anfalla då äfven större djur, såsom nötkreatur, hästar, elgar, 

 hjortar m. fl., ja stundom äfven menniskor, isynnerhet minder- 

 årige, Den störste och starkaste vargen i sällskapet gör vanligen 

 första anfallet genom att med ett starkt språng bita sig fast vid 

 strupen på sitt rof. Om detta har tillräcklig styrka att springa 

 undan med honom, blir han hängande i strupen tills det störtar 

 af blodförlust och matthet. Man har åtskilliga gånger sett elgar 

 springande med en varg hängande vid deras strupe, men också 

 har man snart funnit dessa elgar stupade. På djup snö med 

 skare ertappar vargen lätt dylika rof. Man har . t. o. m. exempel 

 på att flere vargar i sällskap öfverväldigat sjelfve björnen 1 ). 

 Då vargens mordlust är ännu större än hans hunger, dödar han, 

 då tillfälle dertill erbjuder sig , så mycket han kan komma öfver, 



1) Tidskr. för Jägare och Naturforskare, 1833, pag. 548. 



