594 



den i detta afseende inom Sverige erhållna erfarenheten berät- 

 tigar till antagandet af en sådan kulmination. Collett tror sig 

 snarast böra söka orsaken till detta vargens försvinnande "i nå- 

 gon vidt härjande farsot, hvilken varit i stånd att öfver stora 

 landsträckor förgöra den, nära nog intill sista individen." Vi 

 vilja väl icke bestrida möjligheten af en sådan farsot bland 

 vargarne; men vi få dock säga, att den förefaller oss föga 

 sannolik. För det första synes det vara underligt, om en sådan 

 farsot skulle kunna fortfara att härja i många år efter hvarandra, 

 och så småningom gradvis förorsaka vargens utrotande; och för 

 det andra synes det äf ven mindre antagligt, att den skulle kunna 

 hafva varit af så vidsträckt utbredning, att den sträckt sig till 

 hela Sverige och Norge, med undantag af deras nordligaste 

 trakter. Det synes oss deremot mera antagligt, att vargens för- 

 svinnande, åtminstone under den sista tiden, bör sökas i den 

 förföljelse och utrotning å menniskans sida, för hvilken han den 

 sednare tiden varit utsatt, då man dertill begagnat mycket kraf- 

 tigare medel, än någonsin förut, nemligen åtel förgiftad med 

 ett starkt och hastigt dödande gift (strychnin) , hvars verkningar 

 kunnat sträcka sig till flera än en generation, d. v. s. att den 

 derigenom först dödade kunnat blifva uppäten af en annan , som 

 derefter i sin tur genom giftets fortfarande verkan äfven blifvit 

 dödens rof, och så vidare 1 ). Utan tvifvel har den stigande kul- 

 turen, och den tilltagande anläggningen af nybyggen i ödemar- 

 kerna, och till följe deraf förökningen af jägarnes antal äfven 

 någon del deri. Är det sålunda, såsom vi förmoda, förgiftning 

 med strychnin som , åtminstone till största delen , föranledt var- 

 gens försvinnande hos oss på orter, der han för icke länge sedan 

 ganska ofta visat sig, så hafva vi icke framdeles att befara nå- 

 gon ny blifvande vargperiod, utan kunna snarare få hoppas, att 

 den tid skall inträffa, då vargen i mellersta och södra delarne 

 af landet blifvit totalt utrotad, liksom i Danmark, England, 

 Skottland och Irland. I Skottland dödades den siste vargen 

 mellan 1690 och 1700 2 ), i Irland 1710 3 ), i England sannolikt 

 omkring 300 år tidigare än i Skottland. I Danmark har den 

 längst bibehållit sig i Jutland, der det sista paret sköts 1772 



1) Se Sv. Jäg.iorb:s Nya Tidskr. 5:te årg. (1867), pag. 146, 2:dra noten. 



2) Sv. Jägiörb:s Nya Tidskr., 2:dra årg., pag. 253. 



3) Lord Clermont: A Guide to the Quadrupeds and Reptiles of Eu- 

 ropé, pag. 60, 



