632 



heder och värdighet af våra nordiska skogars drott eller konung. 

 Björnen ådagalägger ofta en betydlig grad af klokhet. Då en 

 björnhona med sina ungar blir öfverraskad, är vanligen hennes 

 första göra att drifva ungarne upp i närmaste träd, hvarefter 

 hon anfaller den som ofredat henne. Större djur, såsom nöt- 

 kreatur och hästar, anfaller björnen merendels gående endast på 

 bakfötterna, och slår dem till marken med någon af sina fram- 

 fött er. Stundom håller han dem fast med ramarne öfver man- 

 ken, och följer med deras lopp till dess han kommer till något 

 träd, då han med den ena ramen fattar i detta, och med det- 

 samma rycker sitt offer omkull med den andra D:o (Herm. Falk). 

 Det händer någon gång att en modig tjur eller oxe genomborrar 

 honom med sina horn, och dödar honom innan han hinner slå 

 till med någon af sina ramar. En dylik händelse , som inträffade 

 nära Trondhjem i Norge, har rryligen blifvit omförmäld i tid- 

 ningarne. Menniskan anfaller han icke ofta i upprätt ställning , 

 och han brukar ej slå henne med sina ramar, utan griper ocr 

 kramar henne med dem, och använder för öfrigt sina fruktans- 

 värda tänder, samt skalperar henne dervid icke sällan. Det äi 

 sannolikt fruktan för menniskans öfverlägsenhet , som förorsaka] 

 detta olika sätt att anfalla henne. Enligt H. Falk, kan björner 

 gående på bakfötterna uti en sank myr bära en ko i framföt- 

 terna, och det händer, enligt densamme, ej sällan, att då har 

 genom taket brutit sig in uti något mindre ladugårdshus ocl 

 derstädes dödat något nötkreatur, han tager detta ostyckadt mec 

 sig genom taköppningen. 



Björnens roffystnad är mycket olika. En del björnar till- 

 bringa hela sitt lif utan att anfalla husdjuren , om än dessa beta 

 i deras grannskap, och dessa björnar lefva för det mesta al 

 vegetabilier, samt för öfrigt af myror, humlebon o. d. Detta 

 är hos oss isynnerhet förhällandet med de björnar, som hålla sig 

 i de mera aflägsna fjelltrakterna. I Norge händer det t. ex. 

 sällan , att de björnar, som förekomma i grannskapet af sätrarne 

 på fjellen, göra någon skada å de getter eller nötkreatur, som 

 äro på sommarbete vid dessa. Farligare skola de vara, som 

 förekomma i dalarne och på de nedre sluttningarne af bergen, 

 isynnerhet om de någon gång fått smaka kött. Sedan de gjort 

 detta , blifva de merendels mycket rofgiriga , och på samma gång 

 mera ilskna och farliga för menniskan. Helt unga björnar lefva 

 uteslutande af vegetabilier och myror, såvida deras moder icke 

 slagit något större djur, och derigenom skaffat dem tillgång till 



