649 



varma andedrägt. Dessa hål äro vid öfre mynningen helt små, 

 och vidga sig nedåt. Uti skärgården i Roslagen kallas dessa 

 hål nosbliser. Jemte dessa hafva de större hål, genom hvilka 

 de krypa upp på isen, och som de äfven sjelfve tilldana, och 

 hvilkas kanter derföre bära märken efter deras tänder, och hvilka 

 stundom äro alldeles runda. Dessa hål kallas i nämnde trakt 

 brunnar. Der isen höjer sig något eller bildar råkar, tillreda 

 de stundom bviloställen åt sig, der de andas genom de sprin- 

 gor, som uppkommit uti isen. — Isynnerhet i de kalla trakterna 

 af jorden är själarnes kropp under huden omsluten af ett mer 

 eller mindre tjockt lager af späck, som väsendtligen bidrager 

 till deras förmåga att under lägre temperaturgrader bibehålla 

 en hög och konstant kroppstemperatur. Utan tvifvel är det också 

 för detta ändamål , som de äro utrustade med en betydlig rike- 

 dom på blod. 



I öfverensstämmelse med hvad nedan anföres om Phoca 

 barbata lära själdjuren i allmänhet lefva i polygami. Dylika 

 iakttagelser har man äfven gjort beträffande öronsjälarne 1 ). E. 

 Hosted 2 ) uppgifver dock, att "Steen-Kobben" (Phoca vitulina) 

 lefver i monogami. Såsom vi redan hafva anfört, föda de i all- 

 mänhet blott en unge, hvilken är mycket stor och utbildad, på 

 det han må hafva förmåga att uthärda de svårigheter för hans 

 existens , som nakna klippor, oceanens brusande vågor, och stun- 

 dom is och köld medföra. Han diar sin moder vanligen endast 

 en kortare tid, men någon gång ledsagar han henne och åtnjuter 

 hennes vård under en temligen lång tid. Stundom dröjer det 

 någon liten tid innan ungen, sedan han blifvit född, beghrer 

 sig i vattnet , och stundom är han strax efter födseln färdig att 

 störta sig i detsamma. 



Själarne äro intelligenta djur, som hafva förmåga af dressur, 

 och blifva sina vårdare nästan lika tillgifna , som hunden. "De 

 följa sin herre simmande, då han seglar i båt, och stiga upp, 

 och hålla vakt i båten, då han aflägsnar sig; de fiska åt sig 

 sjelfva och åt honom; de äro lekkära, mottaga och gifva karos- 

 ser o. s. v." (Skand. Fauna). De ådagalägga mycken försigtighet 



1) G. Å. Maack: Der Zoologische Garten, Jahrg. 1870, pag. 8; och 

 J. A. Allén : On the eared Seals ; Bulletin of the Museum of comparat. Zoo- 

 logy at Harvard College. Cambridge, vol. II, N:o 1, pag. 137. 



2) Öm Steen-Kobben ; i Nye Samling af det Kongel. Norske Videnska- 

 bers Selskabs Skrifter, 2:det Bd. pag. 190. - 1788. 



42* 



