666 



synes ungen hafva än den fullvuxne hvalrossen , då hos den förre 

 kroppen ännu icke är så tjock och tung, och extremiteterna der- 

 före lättare kunna bära den. E. Brown har å en i fångenskap 

 varande ung hvalross beräknat, att den kunde röra sig l 1 ;/:, — 2 

 engelska mil i timman. Wolff har lemnat en god teckning 

 öfver en unge, framställande dess sätt att röra sig pä land 1 ). 

 I vattnet rör hvalrossen sig deremot med snabbhet, liksom de 

 andra själdjuren. Han aflägsnar sig i allmänhet icke långt från 

 vattnet, antingen han uppstiger på isen eller på stranden, ehuru 

 han under hösten stundom staunar flera veckor i land. Då han 

 uppklättrar på isen, skall han, enligt äldre uppgifter, hugga 

 tag i ®den med sina långa betar, för att dymedelst hjelpa sig 

 upp. Detta förnekas dock af Malmgren, som helt och hållet be- 

 strider, att betarne vid något tillfälle göra tjenst såsom fort- 

 skaffningsmedel. 



De äro sällskapliga djur, som merendels hålla sig i större 

 eller mindre flockar. Honor med små, nyfödda ungar hålla sig 

 ensamma med dessa, tills de blifva något äldre, då äfven de 

 slå sig till flockarne. De äro mera modige än de fleste andre 

 själdjuren, och äldre hanar sätta sig ofta till motvärn, då de 

 anfallas. Honor med unge försvara den, och anfalla med ra- 

 seri, om ungen blifvit angripen. Någon gång har det händt, att 

 hvalrossarne anfallit och med sina långa betar sönderhuggit bå- 

 ten för de sjömän , som närmat sig dem , utan att hafva ofredat 

 dem. Då de ligga uppe på något isstycke eller på stranden, 

 bruka de merendels iakttaga den försigtigheten , att en af 

 sällskapet håller vakt. Deras sömn är tung och snarkande. 

 Stundom träffas de sofvande i vattnet, med hufvudet eller der- 

 jemte en del af ryggen öfver vattnet, och öfverrumplas lätt i 

 denna ställning. Deras läte är högt och råmande. De äro arg- 

 sinta, och slås stundom med hvarandra, så att ett klapprande 

 ljud från betarne höres. De besitta en icke obetydlig grad af in- 

 telligens, och fångade ungar hafva visat prof af ganska mycken 

 tamhet och läraktighet. Enligt Malmgrens iakttagelser 2 ), ut- 

 göres hvalrossens föda förnämligast af musslor (Mya truncata och 

 Saxicava rugosa), samt en del andra hafsdjur, som jemte mus- 

 slorna bruka hålla sig i leran på hafsbottnen, och till dessa 

 djurs uppgräfvande använder hvalrossen sina långa betar. Han 

 skall således icke förtära några Fucaceer, såsom man förut upp- 



1) Zoological Sketches , vol. I , pl. 18. 



2) Öfvers. af K. Vet. Akad:s Förh. 1863, pag. 131. 



