707 



kominer den upp alldeles intill båten, och simmar lugn omkring, 

 men märker den att den förföljes , så blir den skygg. Den sätter 

 sig aldrig till motvärn, då den kan fly undan, och försvarar 

 aldrig sin unge. Den kan göra bruk af sina extremiteter nästan 

 lika bra, som Otarierna, och den rör sig derföre på land så raskt 

 och lätt, att man måste anstränga sig, för att upphinna den. 

 Hvad dess föda angår, så består den, utom af kräftdjur, äfven 

 af fisk. Hälleflundror (Hippoglossus) uppgifvas vara dess älsk- 

 lingsföda, men den tager äfven mindre fiskar. Att den hemtar 

 sin föda från ganska stora djup, framgår deraf, att man vid 

 Froöarne för ett par år sedan fann en unge af storsjälen, som 

 hade fastnat på en af krokarne på en "skrejlina", hvilken låg 

 på 70—80 famnars djup, och man har dessutom sett individer 

 af den komma upp med långor i munnen, tagna på 80 — 90 

 famnars djup. Storsjälens ålder kan icke uppgifvas, men man 

 antager, att den blir särdeles gammal. Ungarnes kött och späck 

 ätes saltadt, och smakar icke så illa, då de ju blott hafva för- 

 tärt mjölk. Det har hittills icke lyckats att uppföda ungarne i 

 fångenskap med komjölk." — I Varangerfjorden förefinnes den, men 

 icke talrik, enligt meddelande af Nordvi. Enligt Malmgren, är den 

 skjuten i trakten af Tromsö. Numera finnes den icke vid någon 

 Svensk kust, men enligt Kinberg 1 ) har en kota af den blifvit funnen 

 i glacialleran vid Hästefjorden i södra Dalsland , till bevis på att 

 den under istiden funnits vid Sveriges kuster. — Dessutom före- 

 kommer den fåtaligt, enligt Thienemann, vid Island, der yngre 

 individer anträffas hela året om, men de gamla endast visa sig 

 under vintren 2 ). Enligt Malmgren, är den talrik vid Spetsbergen, 

 äfven vid ; norra delarne af dessa öar, och den träffas derstädes 

 under sommaren isynnerhet vid sådana kuster, der jemn drifis 

 ligger, samt förekommer derföre under nämnde årstid oftare vid 

 Nordostlandet än vid Spetsbergens vestkust. Enligt Lepechin, 

 Pallas, v. Baer och J. F. Brandt, förekommer den i Hvita Haf- 

 vet, vid Kyska Lappland, vid Novaja-Semlja , vid mynningarne 

 af floderna Ob och Jenissei, och i hafvet vid Kamtschatka och 

 Behrings-Sundet, och äfven i Ishafvet inom detta sund, samt 

 således sannolikt långs hela norra kusten af Sibirien. Enligt 



1) Öfvers. af K. Vet. Akadrs Förh. 1869, pag. 16. 



2) Enligt E. Brown (Proceed of the Zoolog. Soc. of Lond. 1868, pag. 

 424) bero uppgifterna om dess förekomst vid Shetlands- och Orkney-Öarne 

 på en förvexling med Halichoerus grypus. 



