v 719 



och låta dervid höra tjutande och vrålande läten, som kunna 

 höras på långt afstånd. De yngre närma sig mera till kusterna, 

 och dessa träffas derföre mera ofta inne uti skärgårdarne samt 

 inne i vikarne. Det har någon gång händt , att ett yngre individ 

 begifvit sig upp på land och företagit en längre vandring. Det 

 var nemligen en ung gråsjäl, som, enligt hvad ofvan pag. 669 

 blifvit anfördt , hade i Upland vandrat 4 1 / 2 mil på landet 1 ). 

 Gråsjälen är i allmänhet skygg, och flyr undan i god tid. Oak- 

 tadt denna skygghet kunna de genom lockning, d. v. s. efter- 

 härmning af deras läte, eller ock genom musicerande på jägar- 

 horn m. m. stundom förmås att komma inom skotthåll 2 ). Uti 

 Sv. Jäg.förbundets Nya Tidskr., 2:dra årg., pag. 235, berättas, 

 huruledes hafstruten (Lams marinus) stundom varnar själen , 

 då någon fara hotar honom. Gråsjälen lefver hos oss uteslutande 

 af fisk , och hans starka tänder utvisa, att hanj är ett glupskt rof- 

 djur. Under hösten och vintren tilltager han i fetma så länge 

 dagarne aftaga, och han är fetast strax före Julhelgen. Då da- 

 garne sedermera tilltaga, aftager deremot fetman. Denna är 

 emellertid icke så stor, att han flyter på vattnet, då han blir 

 skjuten, såsom förhållandet är med vikaresjälen. Enligt Cneiff, 

 stiger en fullvuxen gråsjäls vigt till 18 lisp., och häraf utgöres 

 hälften af späck, då han är fetast. Holmers uppgifver späckets 

 vigt af en stor gråsjäl till 10 ä 12 lisp. J. E. Wellander 

 uppgifver en stor gråsjäls vigt till 25 å 30 lisp. 3 ). De gamle 

 hanarne äro modige och ilskne, och försvara sig, dä de blifva 

 anfallne, samt gå stundom dervid t. o. m. anfallsvis till väga, 

 och kunna tillfoga själskyttarne svåra bett, om desse icke i tide 

 draga sig undan. De kunna dervid med ganska stor hastighet 

 framvältra sin tunge kropp, samt resa sig högt upp. 



Cneiff uppgifver, att parningen sker vid midsommartiden, 

 och samma uppgift återgifves i Skand. Fauna; men Holmers 

 säger, att parningstiden är i slutet af Augusti och i September. 

 Dessa uppgifter stå i strid med hvarandra, och ingendera af 

 dem synes öfverensstämma med verkliga förhållandet. Af en 

 själskytt från Koslagen hafva vi en gång erhållit den uppgiften, 



1) Tidskr. för Jägare och Naturforskare 1832, pag. 246; och Skand. 

 Fauna, Däggdjuren, 2:dra uppl. pag. 273. 



2) Holmers, anf. st. pag. 9; och Sv. Jäg.förb:s Nya Tidskr. , .6:te årg. 

 pag. 43. 



3) Sv. Jäg.förb:s Nya Tidskr., 3:dje årg. pag. 38. 



